Провадження № 2/761/4417/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ніколайчук Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Івано-Франківської ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги,

в с т а н о в и в:

21.02.2019 року на адресу суду від Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області за підсудністю надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач)до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Івано-Франківської ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль» (далі - відповідач 1), ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт»(далі - відповідач 2), ОСОБА_2 (далі - відповідач 3),третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 (далі - третя особа), про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим,що 28.08.2008 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», була укладенаГенеральна кредитнаугода № 98 та ряд кредитних договорів, а саме договір № 014/14-10/437G98 від 28.08.2008 року, договір № 014/0031/82/82982 від 31.10.2007 року, договір № 014/0031/84/36070 від 14.10.2005 року. 14.11.2017 року міжТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт`та Хвальботою П.М. був укладений договір відступлення прав вимоги № 14-11/ФК-17, відповідно до умов якого первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги та інші права, що належать первісному кредитору на підставі Генеральної кредитної угоди № 98 від 28.08.2008 року та ряду кредитних договорів,а самедоговору № 014/14-10/437G98 від 28.08.2008 року, договору № 014/0031/82/82982 від 31.10.2007 року, договору № 014/0031/84/36070 від 14.10.2005 року, проте, вказаний договір, на думку позивача був удаваним, оскільки укладений сторонами з метою приховання іншого правочину. Позивач зазначив, що відповідачі двічі відступали право вимоги за вказаними кредитними договорами, а саме 24.05.2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило право вимоги ПАТ «Кристалбанк», 15.11.2017 року ПАТ «Кристалбанк» відступило право вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт». Як на підставу визнання оспорюваного договору недійсним позивач вказує, що при укладенні договору відступлення прав вимог від 14.11.2017 року не було дотримано суб`єктний склад, що порушує норми ст. 1079 ЦК України. Крім того, оспорюваний договір не відповідає положенням ст. 512 і ч.3 ст. 513 ЦК України, оскільки вчинений в іншій формі, ніж укладалися попередні договори відступлення прав вимог. Також, враховуючи те, що позивач ставить вимогу про визнання недійсним договір про відступлення права вимоги № 14-11/ФК-17 від 14.11.2017 року, то і договір про відступлення права вимоги за договорами поруки від 14.11.2017 року укладений між відповідачами слід визнати недійсним, оскільки на думку позивача він не відповідає вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Тому, позивач, просив суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 14-11/ФК-17 від 14.11.2017 року та договір про відступлення прав вимоги за договорами поруки від 14.11.2017 року, які укладені між ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» та ОСОБА_2 .

Ухвалою від 17.05.2019 року відкрито провадження у справі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, однак через канцелярію суду подав письмову заяву, зі змісту якої вбачається, що останній позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Інші особи, які беруть участь у справі всудове засіданняне з`явились, своїх представників до суду не направили, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини справи та дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Судом встановлено, що 28.08.2008 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладенагенеральна кредитна угода № 98, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в сумі 63133, 94 дол. США, та в подальшому укладений договір іпотеки від 14.10.2005 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та Акціонерним поштово - пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», крім того, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором були укладені договори поруки договорами поруки № G 98-253від 28.08.2008 року (поручитель - ОСОБА_1 ), № 014/0031/82/82982/20-0/12-103 від 31.10.2007 року (поручитель - ОСОБА_1 ), № 014/0031/84/36070-431 від 14.10.2005 року (поручитель - ОСОБА_4 ).

24.05.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Кристалбанк» укладено договір факторингу (портфельне відступлення прав вимог), за умовами якого первісний передав, а новий кредитор набув права вимоги до боржника за Генеральною кредитною угодою № 98від 28.08.2019 року.

Крім того, 25.05.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Кристалбанк» укладений договір відступлення прав за договорами поруки, яким також було відступлено право вимоги за договором поруки від 31.10.2007 року, поручителем за вказаним договором ОСОБА_1 , також 25.05.2017 року був укладений між вказаними сторонами договір відступлення прав вимог за іпотечними договорами.

В свою чергу, між ПАТ «Кристалбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» укладений договір відступлення права вимоги від 14.11.2017 року, за генеральною угодою № 98 від 28.08.2008 року в рамках якої укладено кредитний договір № 014/14-10/437 G 98 від 28.08.2008 року, кредитний договір № 014/0031/82/82982 від 31.10.2007 року, кредитний договір № 014/0031/84/36070/ від 14.10.2005 року.

14.11.2017 року ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» відступило право вимоги ОСОБА_2 на підставі договору № 14-11/ФК-17, акту прийому - передачі документів; акту прийому - передачі прав вимог за генеральною кредитною угодою № 98 від 28.08.2008 року в рамках якої укладено кредитний договір № 014/14-10/437 G 98 від 28.08.2008 року, кредитним договором № 014/0031/82/82982 від 31.10.2007 року, кредитним договором № 014/0031/84/36070 від 14.10.2005 року.

Також ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» та ОСОБА_2 14.11.2017 року уклали договір про відступлення прав вимог за договорами поруки № G 98-253від 28.08.2008 року (поручитель - ОСОБА_1 ), № 014/0031/82/82982/20-0/12-103 від 31.10.2007 року (поручитель - ОСОБА_1 ), № 014/0031/84/36070-431 від 14.10.2005 року (поручитель - ОСОБА_4 ).

15.11.2017 року ПАТ «Кристалбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» уклали договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 14.10.2005 року, 01.11.2007 року та 01.09.2008 року.

Позивач зазначає, що правовідносини між відповідачами виникли із договору фінансування під відступлення права грошової вимоги (факторингу), оскільки предметом договору про відступлення права вимоги № 14-11/ФК-17 від 14.11.2017 року є відступлення права грошової вимоги до боржника за відповідну плату, а відтак позивач вважає, що оспорюваний договір є удаваним договором факторингу, крім того, вказує, що правочин укладений сторонами без необхідного обсягу дієздатності, а саме ОСОБА_2 не є суб`єктом підприємницької діяльності, а отже особою, яка відповідно до закону має право укладати правочини, пов`язані із факторингом. При цьому, позивач зазначає, що договір про відступлення права вимоги за договорами поруки від 14.11.2017 року слід визнати недійсним, оскільки він є похідним від договору про відступлення права вимоги № 14-11/ФК-17 від 14.11.2017 року.

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

У відповідності до положень статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивач у позовній заяві посилається та те, що правовідносини між відповідачами виникли із договору фінансування під відступлення права грошової вимоги (факторингу), оскільки предметом оспорюваного договору є відступлення права грошової вимоги до боржника за відповідну плату, а відтак позивач вважає, що оспорюванні договори є удаваними договорами факторингу.

Частиною 1 ст. 512 ЦК Українивизначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 514 ЦК Українидо нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України).

При цьому, поняття відступлення права вимоги (цесії) є відмінним від поняття факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ст. 1077 ЦК України).

Договір відступлення прав вимоги № 14-11/ФК-17 від 14.11.2017 року укладений ТОВ «Фінансова компанія «Укрінстандарт» та ОСОБА_2 по своїй суті є саме договором відступлення права вимоги (цесії). Договору факторингу між ТОВ «Фінансова компанія «Укрінстандарт» та ОСОБА_2 не укладалося.

Водночас, враховуючи, що між ТОВ «Фінансова компанія «Укрінстандарт» та ОСОБА_2 фактично укладено саме договір відступлення права вимоги, а не факторингу, крім того, суб`єктний склад вказаного договору був дотриманий відповідає вимогам закону, тому посилання позивача щодо удаваності правочину є безпідставними.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Як роз`яснено в пункті 8 зазначеної Постанови, відповідно до частини першої статті 215 ЦКпідставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Таким чином, враховуючи що ТОВ «Фінансова компанія «Укрінстандарт» та ОСОБА_2 під час укладення договору відступлення прав вимоги № 14-11/ФК-17 дотримались вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами, а доводи позивача про визнання вказаного правочину недійсними, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому суд вважає позов про визнання договору про відступлення права вимоги № 14-11/ФК-17 від 14.11.2017 року недійсним, необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог в частині визнання договору відступлення прав за договорами поруки від 14.11.2017 року, суд вважає, щооскільки позивач не довів недійсність договору відступлення прав вимоги № 14-11/ФК-17 від 14.11.2017 року, який є основним договором, то і похідний від нього договір відступлення прав за договорами поруки не може бути визнаний недійсним, а тому суд відмовляє у задоволенні цієї вимоги.

Керуючись ст.ст. 7, 10, 76, 81,133141, 244-245, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, ст.ст. 202, 203, 204, 215, 512, 514, 516, 626, 627, 628, 638, 1077, 1079 ЦК України, суд,

в и р і ш и в:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовудо Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Івано-Франківської ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя