ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 645/7659/18

Провадження № 22-ц/818/4316/19

08 жовтня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого Сащенко І.С.

суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.

за участю секретаря Іманвердізаде А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шевченко Вікторія Юріївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25 червня 2019 року (суддя Горпинич О. В.) по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Шевченко Вікторія Юріївна про визнання договору про поділ спільного майна колишнього подружжя недійсним, визнання майна об`єктами спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя, -

встановив:

У грудні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати договір про поділ спільного майна колишнього подружжя від 11.07.2018 року, укладений між нею та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Шевченко В.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 3822 недійсним; визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 22,5 кв.м.; комплект меблів для вітальні «Верона», виготовлений з натурального дерева, вартістю 19228 грн., спальню «Анабель-Біатріче», вартістю 28000 грн.; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності за ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 15,9 кв.м., загальною площею 22,5 кв.м., на 1/2 частину комплекту меблів для вітальні «Верона», виготовлений з натурального дерева, вартістю 19228 грн., на 1/2 частину спальні «Анабель-Біатріче», вартістю 28000 грн.. В порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності за ОСОБА_2 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , житловою площею15,9 кв.м., загальною площею 22,5 кв.м., на 1/2 частину комплекту меблів для вітальні «Верона», виготовлений з натурального дерева, вартістю 19228 грн., на 1/2 частину спальні «Анабель-Біатріче», вартістю 28000 грн.

В обґрунтування позову посилалась на те, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова, не проживали разом з травня 2015 року та не вели спільне господарство. 11 липня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір про поділ спільного майна колишнього подружжя. За договором в період зареєстрованого шлюбу колишнім подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_4 придбано у спільну власність наступне майно: - квартира АДРЕСА_1 ; - комплект меблів для вітальні «ВЕРОНА», виготовлений з натурального дерева, в комплекті 1 стіл та 4 стільці; - спальня «Анабель-Беатріче», яка складалася з ліжка, туалетного столика, шафи та тумби. Згідно з п. 2 Договору в особисту приватну власність ОСОБА_2 перейшла квартира, а в особисту приватну власність ОСОБА_4 перейшло побутове майно. Відповідно до п. 4 договору величина вартості квартири, згідно оцінки майна становила 79394 грн., загальна вартість майна побутового становила 47228 грн.. Проте, позивач помилилася стосовно реальної ринкової вартості нерухомого майна, на момент здійснення правочину оцінка була проведена відповідачем без участі позивача, тому справжня її ринкова вартість залишилася невідома. Зазначена квартира має значно вищу ринкову вартість. Цим самим відповідач поставив позивача в край невигідне матеріальне становище. Крім того відповідач не передав у власність позивача та перешкоджає отримати належне позивачу майно побутове, чим порушує п. 12 договору.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала.

Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25 червня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилалася на ті самі обставини, що і при подачі позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що враховуючі наявні в матеріалах справи докази надані сторонами, умови підписаного сторонами договору про поділ спільного майна колишнього подружжя від 11.07.2018 року відсутні підстави вважати, що його умови на момент укладення суперечили волевиявленню позивача або порушували її права.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив із їх недоведеності.

Погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 26.07.2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений шлюб.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.11.2017 року шлюб між сторонами розірвано.

У вищевказаному рішенні також зазначалося, що від подружнього життя сторони мають доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає із позивачем та знаходиться на її утриманні.

За час перебування у шлюбі у спільну сумісну власність придбано наступне майно:

-квартира АДРЕСА_1 , яка складається з однієї кімнати, загальною площею 22,5 кв.м, житловою площею 15,9 кв.м.;

-комплект меблів для вітальні «Верона»;

-спальня «Анабель-Беатріче».

11.07.2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір про поділ спільного сумісного майна подружжя, який вони посвідчили нотаріально.

Відповідно до пункту 2 цього Договору сторони домовились, що після укладання цього договору в особисту приватну власність ОСОБА_2 переходить квартира АДРЕСА_1 , в особисту приватну власність ОСОБА_4 переходить майно побутове: комплект меблів для вітальні «Верона»; спальня «Анабель-Беатріче».

Пунктом 4 Договору про поділ спільного сумісного майна подружжя згідно зі звітом про оцінку майна, ідентифікатор за базою ФДМУ 32018_КR01, виданим 25.06.2018 року, ТОВ «Консалтингова компанія «Центр оцінки», визначена величина вартості об`єкту оцінки квартири - 79 394 грн.

Пунктом 5 вищевказаного договору передбачено, що поділ майна здійснюється без компенсаційних доплат.

Договором передбачено, що ОСОБА_4 зобов`язується передати ОСОБА_2 зазначену в договорі квартиру у стані, придатному для подальшого користування, в строк не пізніше 11.07.2018 року (п. 6 Договору).

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.ст.215-235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.ст.12, 81-82 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, як на підставу заявлених вимог посилається на ч.1 ст.229 ЦК України, вказуючи, що договір про поділ спільного сумісного майна подружжя було укладено під впливом помилки в частині вартості майна, зокрема квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

За змістом договору про поділ спільного сумісного майна подружжя, укладеного між сторонами, вартість об`єкту оцінки квартири становить 79 394 грн. та визначена на підставі Звіту про оцінку майна, складеного ТОВ «Консалтингова компанія «Центр оцінки».

В позовній заяві ОСОБА_7 посилається на те, що оцінка квартири було проведена відповідачем без її участі, внаслідок чого ринкова вартість нерухомого майна є заниженою.

На підтвердження доводів надала суду першої інстанції звіт про незалежну оцінку майна, згідно якого вартість квартири, у будинку готельного типу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 11.07.2018 року дорівнює 445 400 грн.

Згідно звіту про незалежну оцінку майна, наданого відповідачем, вартість спірної квартири станом на 16.04.2019 року становить 197 255 грн.

Тобто в будь-якому разі реальна вартість квартири є значно вищою, аніж це встановлено у договорі.

Беручи до уваги викладені обставини та враховуючи при цьому те, що неповнолітня дитина після розірвання шлюбу залишилась проживати разом із позивачкою, вищевказаний договір має бути визнаний недійсним, оскільки його укладення на вказаних вище умовах вчинено під впливом помилки та ставить позивача у вкай невигідні умови.

Згідно ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

За положеннями ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною другою статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Сторонами визнається, що майно, вказане у позовній заяві, було придбано сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, колегія суддій дійшла висновку про те, що сторони набули право спільної сумісної власності на це майно у рівних частинах і воно підлягає поділу.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує у відповідності ст.141 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Згідно п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 367, п.2 ч.1 ст. 374,376,381-384,390 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 25 червня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати недійсним договір про поділ спільного майна колишнього подружжя від 11.07.2018 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевченко Вікторією Юріївною, зареєстрований в реєстрі за № 3822.

Визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя:

- квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 22,5 кв.м.;

- комплект меблів для вітальні «Верона», виготовлений з натурального дерева, вартістю 19228 грн.,

- спальню «Анабель-Біатріче», вартістю 28000 грн.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_8 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним на:

- квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 15,9 кв.м., загальною площею 22,5 кв.м., яка зареєстрована за ОСОБА_2 ;

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_8 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним на:

- комплект меблів для вітальні «Верона», виготовлений з натурального дерева, вартістю 19228 грн.,

- спальню «Анабель-Біатріче», вартістю 28000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової карти платника податків - НОМЕР_2 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_4 ) судовий збір за подання позовної заяви в сумі 3177,08 грн. та апеляційної скарги в сумі 4765,62 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І.Овсяннікова

І.П. Коваленко