КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №755/3587/19 Головуючий у І інстанції - Гончарук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Сушко Л.П.,Сліпченка О.І.

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2019 року у справі за позовам ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини, -

встановив:

04.03.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення фактично понесених додаткових витрат на утримання дітей у розмірі 19196,68 грн.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що 09.07.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого мають спільного сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29.11.2012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_3 сторонами було зареєстровано народження сина ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 05.09.2015 року.

Фактично шлюбні відносини було припинено з квітня 2017 року, спільне господарство не ведеться.

Судовим наказом Дніпровського районного суду м. Києва від 05.03.2018 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 03 березня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

Згідно довідки - розрахунку ДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві від 10.05. 2018 року № 48703/6 заборгованість відповідача по сплаті аліментів станом на 01.05.2018 року становить 8493,27 грн.

З 30.08.2018 року судовий наказ перебуває на виконанні у Переяслав-Хмельницькому міськрайонному відділі ДВС ГТУЮ у Київській області, за заявою боржника від 31.05.2018 року. Після передачі судового наказу розмір аліментів, який обчислювався виходячи з середньої заробітної плати працівника в м. Києві, зменшився з 4383,33 грн. до 2442,33 грн.

Розмір аліментів який був встановлений судовим наказом не є достатнім, оскільки відповідач покриває лише 50% фактичних витрат на придбання продуктів харчування, утримання квартири.

Забезпечення дітей всім необхідним для їхнього зростання потребує додаткових витрат.

За період з 29.10.2017 року по 19.02.2019 року позивачем було здійснено витрати на дітей у сумі 38393,35 грн. з яких: 9002,11 грн. - одяг, взуття , спорттовари; 11335,05 грн. - рюкзаки, спорт сумка, велосипеди, спортивні комплекси; 1397,50 грн. - іграшки ; 1447,96 грн. - канцтовари; 1601,45 грн. - участь в паркових атракціонах, аквапарках, включаючи харчування під час відпочинку; 887,02 грн. подорож м. Вінниця, смт. Славське; 2688 грн. - килимові покриття в дитячу кімнату «Big City»; 8590,06 грн. - лікарські препарати; 1444,20 грн. - дитячі простирадла, рушники, подушка, ковдри.

Рішення Дніпровського районного суду від 09 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що судом правильно встановлено, що з 09.07.2010 року по 29.11.2012 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу з яким 20.05.2011 року народився спільний син Калашніков Б.М. Шлюб між ними розірвано згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29.11.2012 року. Однак суд не врахував, що фактично відповідач почав сплачувати аліменти в липі 2018 року. Виходячи з середньомісячного розміру заробітної плати по Київській області в той час, як витрати, понесені нею як додаткові підтверджені доказами ще до дати видачі судового наказу. Суд не надав оцінку поданим доказам і фактично прийняв до уваги лише заперечення представника відповідача , не зазначивши при цьому в судовому рішенні чому надав перевагу позиції останнього.

Просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

11 жовтня 2019 року від відповідача надійшли пояснення з яких вбачається, що він згодний з рішенням суду першої інстанції і просить його залишити без змін, а апеляційну скаргу просить відхилити. Зазначає, що сплачує аліменти на дитину, а додаткових витрат не визнає так як вони нічим не підтверджуються. Зазначає, що додаткові витрати на утримання дитини мають бути викладені особливими обставинами. У даному випадку мова йде про додаткові витрати, а не про додаткове стягнення коштів на утримання дитини. Зазначила, що витрати вказані позивачкою в позові не можна вважати додатковими витратами на дітей в розумінні ст..185 СК України, оскільки, вказані витрати підпадають під визначення аліментів.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

09.07.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого мають сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29.11.2012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився спільний син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 05.09.2015 року.

Встановлено, що судовим наказом Дніпровського районного суду м. Києва від 05.03.2018 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 03 березня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

Фактично шлюбно-сімейні відносини було припинено з квітня 2017 року, спільне господарство не ведеться, що не заперечувалося сторонами.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що витрати зазначені позивачкою не є додатковими витратами на утримання неповнолітньої дитини в розумінні ст.185 СК України.

Проте такий висновок не повністю відповідає вимогам закону виходячи з наступного.

Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Ч.2 статті передбачає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Так, згідно п.18. постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до передбаченої статтею 185 СК України вказує, що до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Таким чином, законодавець пов`язує факт виникнення додаткових витрат з особливими обставинами, викликаними хворобою дитини, розвитком її здібностей тощо.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Тобто, факт понесення додаткових витрат на дитину має бути документально підтверджений.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в розумінні ст. 185 СК України не є додатковими витратами витрати на оплату комунальних послуг, придбання одягу, продуктів харчування, розвитку та інших побутових товарів не викликані особливими обставинами, не пов`язані з розвитком конкретних здібностей дитини.

Зважаючи на викладене колегія суддів не може повністю погодитись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, оскільки дані висновки не грунтуються на нормах чинного законодавства та спростовуються матеріалами справи, оскільки позивачкою на підтвердження своїх позовних вимог надано квітанції на суму 8590.06 грн., які були витрачані на лікування спільного сина.

Оскільки, законодавець пов`язує факт виникнення додаткових витрат з особливими обставинами, викликаними хворобою дитини, розвитком її здібностей тощо, то колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині додаткових витрат на лікування дитини.

З матеріалів справи вбачається, що на лікування та лікарські припарати позивачкою витрачено 8590,06 грн., що підтверджується наданими доказами, однак не надано доказів на підтвердження витрат на розвиток дитини, а отже в частині стягнень додаткових витрат на розвиток дитини судом обгрунтовано відмовлено в задоволенні позову за не доведеністю.

З вище викладеного вбачається, що додаткові витрати на лікування дитини, які підтверджуються квитанціями розподіляються між батьками навпіл, а отже колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини в сумі 4295,03 грн. яка є половиною від суми підтвердженої квитанціями 8590,06 грн.

Суд першої інстанції в цій частині не встановив фактичні обставини справи, дав не належну оцінку зібраним доказам, не вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов хибного висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині . Доводи апеляційної скарги в тій частині, що встановлених аліментів не вистачає на утримання дитини нормами СК України про стягнення додаткових витрат не регулюються, оскільки це питання пов`язано із зміною розміру аліментів.

Вимоги, щодо стягнення витрат на комунальні платежі , одяг, взуття, спортивні товари, іграшки, канцелярські товари, витрати на атракціони, подорожі, не є додатковими витратами в розумінні ст. 185 СК України , а тому не підлягають задоволенню.

Згідно вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи в частині відмови в задоволенні позову про стягнення додаткових витрат на лікування, які підтверджуються належними доказами, в зв`язку з чим в цій частині рішення підлягає скасуванню, а позов в цій частині задоволенню.

Викладені у рішенні висновки не відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в цій частині.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати понесені на лікування та утримання неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 4295,03 грн.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач В.В. Гуль

Судді Л.П. Сушко

О.І. Сліпченка