Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 199/10014/15-ц

провадження № 61-21606св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2016 року у складі судді Богун О. О. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Осіяна О. М., Каратаєвої Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 30 574,34 дол. США, що еквівалентно 718 802 грн 73 коп., з яких: 9 900,87 дол. США - заборгованість за кредитом, 8 035,78 дол. США - заборгованість по процентам, 1 432,20 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 11 205,49 дол. США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 26 травня 2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № DNC0GK00000023, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 11 000 дол. США строком до 26 травня 2021 року.

Посилаючись на те, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору утворилась заборгованість, яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути, задовольнивши позовні вимоги.

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся зі зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», у якому просив визнати недійсним укладений між сторонами кредитний договір № DNC0GK00000023 від 26 травня 2006 року.

Позов мотивовано тим, що правочин укладений з порушенням істотних умов договору, встановлених діючим законодавством України, що регулює спірні правовідносин, використанням елементів нечесної підриємницької діяльності та порушенням прав споживача фінансових послуг.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNC0GK00000023 від 17 грудня 2015 року в розмірі 710 639 грн 69 коп., з якої: 9 900,87 дол. США, що еквівалентно 248 016 грн 80 коп. - заборгованість за кредитом; 8 035,78 дол. США, що еквівалентно 201 296 грн 28 коп. - заборгованість за процентами; 9 000 дол. США, що еквівалентно 225 450 грн - пеня; 1 432,20 дол. США, що еквівалентно 35 876 грн 61 коп. - заборгованість по сплаті комісії. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи первісний позов, виходив з того, що позичальник ОСОБА_1 допустив порушення зобов`язань за кредитним договором № DNC0GK00000023 від 26 травня 2006 року, внаслідок чого утворилась заборгованість, які підлягає стягненню у судовому порядку; при цьому посилаючись на частину третю статті 551 ЦК України зменшив розмір пені до 9 000 дол. США. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, місцевий суд врахував, що оспорюваний кредитний договір підписано сторонами, які досягли згоди з істотних умов правочину. Крім того, ОСОБА_1 не заперечував проти умов кредитного договору та вподальшому їх виконував.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з позичальника кредитної заборгованості з огляду на допущення останнім порушення взятих зобов`язань; також суд вказав на правильність висновку місцевого суду про недоведеність ОСОБА_1 введення його ПАТ КБ «ПриватБанк» в оману під час укладення оспорюваного правочину.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У січні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що зміст кредитного договору № DNC0GK00000023 від 26 травня 2006 року суперечить вимогам статті 524 ЦК України, оскільки передбачає отримання позичальником кредиту в іноземній валюті. Крім того, у ньому відсутній розрахунок сукупної і реальної вартості кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним. Суди не взяли до уваги, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи, що підтверджують факт надання банком позичальнику кредитних коштів.

Заперечення на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не подано

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 199/10014/15-ц з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року вказана справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2019 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 26 травня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNC0GK00000023, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 11 000 дол. США на строк до 26 травня 2021 року, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до пункту 3.11 даного договору.

Пунктами 2.2.3., 3.7 вказаного договору передбачено, що позичальник сплачує банку винагороду, комісію у розмірі й у строки, зазначені у пунктах 1.1, 3.11 даного договору.

Пунктом 3.2. кредитного договору № DNC0GK00000023 від 26 травня 2006 року встановлено, що при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, останній сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,57 %.

Відповідно до ордеру розпорядження № DNC0GK00000023 цього ж дня ПАТ КБ «ПриватБанк» перерахувало кошти згідно кредитного договору № DNC0GK00000023 у сумі 11 000 дол. США.

З наданого банком розрахунку заборгованості позичальника ОСОБА_1 вбачається наявна у нього заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк», яка станом на 17 грудня 2015 року становить 30 574,34 дол. США, що еквівалентно 718 802 грн 73 коп., з яких: 9 900,87 дол. США - заборгованість за кредитом, 8 035,78 дол. США - заборгованість по процентам, 1 432,20 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 11 205,49 дол. США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Пунктом 1.1. кредитного договору № DNC0GK00000023 від 26 травня 2006 року встановлено обов`язок позичальника щомісячно сплачувати винагороду банку за надання фінансового інструменту в розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (чинних виникнення спірних правовідносин), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року в справі № 6-2071цс16.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У пункті 4 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статті 15 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Суди попередніх інстанцій частково задовольняючи первісний позов, не врахували, що пунктом 1.1. кредитного договору № DNC0GK00000023 від 26 травня 2006 року, яким передбачена щомісячна сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,21 % від суми видаткового кредиту, є нікчемним, і нікчемність цієї умови договору має правове значення при визначенні розміру кредитної заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь кредитодавця.

За таких обставин, висновок судів попередніх інстанцій про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитної заборгованості у загальному розмірі 710 639 грн 69 коп. є передчасними, а тому рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2016 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року в цій частині підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Разом з цим, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судупогоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні зустрічного позову з огляду на те, що на виконання умов спірного договору ОСОБА_1 без заперечень отримав кошти та тривалий час виконував взяті на себе зобов`язання, при укладенні договору про надання споживчого кредиту позичальник діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, характер правочину і всі його істотні умови.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на те, що оспорюваний кредитний договір має бути визнаний недійсним в цілому є безпідставними, оскільки у результаті розгляду справи судами попередніх інстанцій не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину в цілому, зокрема не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визнав характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору позичальник без заперечень отримав кошти та тривалий час виконував умови кредитного договору в частині повернення кредитних коштів.

З огляду на викладене в сукупності, а також враховуючи, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору, обставини справи встановлені судами повно, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду приходить до висновку про залишення оскаржуваних судових рішень у цій частині без змін.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати нові докази та давати їм оцінку, зокрема, щодо нікчемності окремих умов кредитного договору №DNC0GK00000023 від 26 травня року та здійснених позичальником платежів на виконання цих умов, від розрахунку яких залежить правильність вирішення справи про стягнення кредитної заборгованості за первісним позовом, колегія суддів приходить до висновку про направлення справи в частині вирішення первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитного заборгованості на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду в частині вирішення первісного позову підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України, а в частині вирішення зустрічного позову - залишенню без змін відповідно до вимог статті 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року в частині вирішення первісних позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані у відповідній частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

Судді : В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук