Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 369/6570/14-ц

провадження № 61-30064св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на рішення Апеляційного суду Київської області від 31 липня 2017 року у складі колегії суддів: Лівінського С. В., Журби С. О., Сержанюка А. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 20 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ «Банк», та ОСОБА_2 укладено Генеральну угоду № 51/07 із внесеними до неї змінами на підставі договору про внесення змін від 28 жовтня 2010 року №1, згідно з якою надання, строк повернення, розмір кредитів, що будуть надані в межах цього договору визначаються кредитними договорами. Позивач зазначає, що в рамках Генеральної угоди між цими ж сторонами були укладені кредитні договори, а саме: 1) кредитний договір від 20 червня 2007 року № 03.52-51/07-СК із внесеними до нього змінами, згідно з яким ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 135 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 27 серпня 2014 року на умовах визначених договором; 2) кредитний договір від 24 липня 2007 року № 03.66-51/07-СК із внесеними до нього змінами, згідно з яким ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 80 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 27 серпня 2014 року на умовах визначених договором; 3) кредитний договір від 27 грудня 2007 року № 03.139-51/07-СК із внесеними до нього змінами, згідно з яким ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 200 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 27 серпня 2014 року на умовах визначених договором; 4) кредитний договір від 13 березня 2008 року № 03.17-51/07-СК із внесеними до нього змінами, згідно з яким ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 50 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 13 грудня 2013 року на умовах визначених договором.

Для забезпечення виконання зобов`язань за Генеральною угодою та укладених на її підставі кредитних договорів 19 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, згідно з яким останній передав в іпотеку банку земельну ділянку, площею 0,2290 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка належить на праві власності ОСОБА_1 .

Крім того, 23 серпня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Мрія», який перейменовано у Відкрите акціонерне товариство «ВТБ Банк», а у подальшому в ПАТ « ВТБ Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір із усіма змінами та доповненнями до нього, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 400 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 27 серпня 2014 року на умовах визначених цим договором. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 15 листопада 2006 року між цими ж сторонами укладено іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_1 передав в іпотеку банку земельну ділянку, площею 0,2290 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитними договорами, 13 вересня 2013 року банк направив на адресу позичальника вимогу про дострокове повернення всіх сум кредиту, однак станом на 11 червня 2014 року вимога банку залишилася невиконаною.

Ураховуючи викладене, ПАТ «ВТБ Банк», в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами, яка утворилася станом на 11 червня 2014 року, в загальній сумі 650 088,59 доларів США та 169 403,35 грн пені та 3 % річних - 28 177,71 грн, просить звернути стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку, площею 0,2290 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, шляхом реалізації з прилюдних торгів, встановивши початкову ціну продажу предмета іпотеки на рівні його ринкової вартості, визначеної під час проведення відповідної судової експертизи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 січня 2016 року у складі головуючого-судді Ковальчук Л. М. позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «ВТБ Банк» за кредитними договорами від 20 червня 2007 року, від 24 липня 2007 року, від 27 грудня 2007 року, від 13 березня 2008 року, укладених в рамках Генеральної угоди від 20 червня 2007 року, та кредитним договором від 23 серпня 2006 року у загальному розмірі 650 088,59 доларів США, що еквівалентно 7 561 335,76 грн, та 169 403,35 грн нарахованої пені, 3 % річних в сумі 28 177,71 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме - земельну ділянку, площею 0,2290 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом її продажу на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною державним виконавцем на підставі проведеної оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитними договорами, у кредитора виникло право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 задоволено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що іпотечні договори містять різну вартість предмета іпотеки і банком початкову ціну предмету іпотеки у грошовому вираженні за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» не визначено. При цьому апеляційним судом роз`яснено сторонам їхні права та обов`язки, а також попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, однак клопотань банком заявлено не було.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У серпні 2017 року ПАТ «ВТБ Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалене у справі рішення апеляційного суду та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, відмовивши у позові виключно з підстав неможливості з`ясування вартості предмета іпотеки, так як у договорах іпотеки, де предметом іпотеки є один і той же предмет іпотеки, зазначена різна його вартість, не досліджував зміст договорів іпотеки, у зв`язку з чим не звернув уваги на те, що вартість предмета іпотеки у договорах визначена на різні дати та не з`ясував, яку із вказаних сум позивач вважає дійсною вартістю предмета іпотека та чи погоджується позивач/відповідач із такою вартістю предмета іпотеки.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

24 травня 2018 року справу № 369/6570/14-ц за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року вищевказану справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій установили, що 20 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ «Банк», та ОСОБА_2 укладено Генеральну угоду № 51/07 із внесеними до неї змінами на підставі договору про внесення змін від 28 жовтня 2010 року № 1, згідно з якою надання, строк повернення, розмір кредитів, що будуть надані в межах цього договору визначаються кредитними договорами.

В рамках Генеральної угоди між цими ж сторонами були укладені кредитні договори, а саме:

1) кредитний договір від 20 червня 2007 року № 03.52-51/07-СК із внесеними до нього змінами та доповненнями, згідно з яким ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 135 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 27 серпня 2014 року на умовах визначених договором;

2) кредитний договір від 24 липня 2007 року № 03.66-51/07-СК із внесеними до нього змінами та доповненнями, згідно з яким ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 80 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 27 серпня 2014 року на умовах визначених договором;

3) кредитний договір від 27 грудня 2007 року № 03.139-51/07-СК із внесеними до нього змінами та доповненнями, згідно з яким ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 200 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 27 серпня 2014 року на умовах визначених договором;

4) кредитний договір від 13 березня 2008 року № 03.17-51/07-СК із внесеними до нього змінами та доповненнями, згідно з яким ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 50 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 13 грудня 2013 року на умовах визначених договором.

Для забезпечення виконання зобов`язань за Генеральною угодою та укладених на її підставі кредитних договорів 19 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, згідно з яким останній передав в іпотеку банку земельну ділянку, площею 0,2290 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка належить на праві власності ОСОБА_1 .

Крім того, 23 серпня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Мрія», який перейменовано у Відкрите акціонерне товариство «ВТБ Банк», а у подальшому в ПАТ « ВТБ Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір із внесеними до нього змінами та доповненнями, згідно з яким останньому надано кредит у розмірі 400 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 27 серпня 2014 року на умовах визначених цим договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 15 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_1 передав в іпотеку банку земельну ділянку, площею 0,2290 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності.

13 вересня 2013 року ПАТ «ВТБ Банк» направив на адресу ОСОБА_2 вимогу про дострокове повернення всіх сум отриманих за вищевказаними кредитними договорами.

Згідно розрахунків наданих ПАТ «ВТБ Банк» у ОСОБА_2 станом на 11 червня 2014 року виникла заборгованість в загальній сумі 650 088,59 доларів США, та 169 403,35 грн пені та 3 % річних - 28 177,71 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (іпотекою). Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, встановивши наявність заборгованості за кредитними договорами та факт порушення взятих на себе зобов`язань позичальником, дійшов обґрунтованого висновку про набуття банком права на звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням процедури, передбаченої статтею 41 Закону України «Про іпотеку», шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, визначеної Законом України «Про виконавче провадження».

При цьому суд у рішенні зазначив усі складові, які, відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», мають міститись у ньому, зокрема усі складові заборгованості, опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя, спосіб реалізації предмета іпотеки та початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеною державним виконавцем на підставі проведеної оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, дійшов висновку про відмову в позові з тих підстав, що позивач не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Колегія суддів не погоджується з таки висновком з огляду на наступне.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

З урахуванням наведеного, у спорах цієї категорії зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, оскільки судовим рішенням допускається можливість зміни вартості, в тому числі у бік її збільшення, а іпотекодавець наділений правом заявити клопотання про визначення вартості зазначеного майна під час примусового виконання рішення суду.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (№ 14-11цс18).

Отже, суд апеляційної інстанції вищевказаних вимог закону не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку щодо відмови в позові лише з тих підстав, що позивачем не зазначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не звернув уваги на наступне.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як встановлено судами 13 вересня 2013 року ПАТ «ВТБ Банк» направив на адресу ОСОБА_2 вимогу про дострокове повернення всіх сум отриманих за кредитними договорами протягом тридцяти днів з отримання вказаної вимоги.

Отже, кредитор, звернувшись із вимогою про дострокове повернення кредиту, на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження

№ 14-318цс18).

З урахуванням викладеного, апеляційний суд переглядаючи рішення суду першої, вищевказаних вимог закону та обставин справи не врахував, не звернув уваги на те, що банк скористався свої правом звернувшись із вимогою до позичальника про дострокове повернення всієї суми кредиту, чим на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, у зв`язку з чим не з`ясував, коли саме закінчився строк дії кредитних договорів, оскільки після закінчення строку дії договору право кредитора нараховувати передбачені договором проценти, та неустойку припинилося і кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Зазначене свідчить про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм процесуального права, що проявилося у тому числі у невиконанні обов`язку належного дослідження доказів. Тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною першою статті 400 ЦПК Українивизначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів вважає, що суд не виконав своїх обов`язків, визначених законом, рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу статті 411 ЦПК Україниє підставою для його скасування з передачею справи у цій частині на новий апеляційний розгляд.

При новому розгляді справи, апеляційному суду необхідно врахувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (провадження № 14 - 10цс18) та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), правильно визначити розмір заборгованості, яка підлягає стягненню та в рахунок погашення якої необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки та вирішити спір з урахуванням досліджених доказів і встановлених обставин справи.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 31 липня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко В. А. Стрільчук