У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" жовтня 2019 р.

м. Київ

справа № 755/15227/19

провадження № 4с/755/193/19

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Проценко Н.А.,

учасники справи:

представник заявника ОСОБА_6

заінтересована особа: приватний виконавець Бердар М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва скаргу ОСОБА_2 , заінтересовані особи: приватний виконавець Бердар Микола Миколайович, ОСОБА_3 на постанову про відкриття виконавчого провадження, -

УСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_2 звернулась до суду 24.09.2019 року із скаргою, в якій просить поновити строк на оскарження постанови та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 24.10.2018 року ВП № 57497014 про відкриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 754/261/18 від 19.09.2018 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди, визнавши дії приватного виконавця Бердар М.М. з відкриття виконавчого провадження неправомірними.

Заявник мотивує свої вимоги тим, що 24.10.2018 року приватним виконавцем Бердар В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 57497014 по примусовому виконанню виконавчого листа № 754/261/18 від 19.09.2018 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди в сумі 2 000,00 грн. Однак, виконавчий лист, який прийнято приватним виконавцем до виконання, не містить ані реєстраційного номеру облікової картки платника податків боржника, ні серії та номеру паспорту боржника, що було підставою для повернення виконавчого документа стягувачу. Тобто виконавець зобов`язаний був перевірити виконавчий лист на предмет його відповідності закону, мав змогу відмовитись від вчинення протиправного рішення, однак не зробив цього. Крім того, у оспорюваній постанові зазначено інший виконавчий лист ніж той, який було подано стягувачем згідно його заяви про відкриття виконавчого провадження. Крім того, заявником зауважено, що виконавчий лист та спірна постанова не містять повної та точної адреси боржника, тому спірна постанова не могла бути отримана боржником під час її направлення виконавцем. З огляду на вищенаведені порушення, заявник вважає оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження протиправною, що є підставою звернення з даною скаргою до суду.

Представник заявника ОСОБА_6 в судовому засіданні скаргу підтримав з підстав, що містить зміст скарги.

Суб`єкт оскарження приватний виконавець Бердар М.М. в судовому засіданні проти скарги заперечував в повному обсязі, вказуючи на її необґрунтованість та безпідставність з підстав, що містить зміст письмових пояснень, долучених до матеріалів справи.

Заінтересована особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомила.

Згідно положення частини другої статті 450 Цивільного процесуального кодексу України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд приходить до наступного.

Згідно положення ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби має відбуватися згідно зі статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Право на звернення до суду є строковим. Скаргу на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи (частина перша статті 449 Цивільного процесуального кодексу України).

Таким чином, ураховуючи наявність в матеріалах справи копії конверту про неможливість вручення заявнику ОСОБА_2 оскаржуваної постанови, - наявні правові підстави для поновлення строку звернення до суду із скаргою на дії приватного виконавця. (а.с. 12)

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»)

Згідно положення ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Так, судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 серпня 2018 року по цивільній справі № 754/261/18 стягнуто з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 ) 277 752 (двісті сімдесят сім тисяч сімсот п`ятдесят дві) гривні 22 копійки шкоди, завданої внаслідок ДТП. Стягнуто з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 ) 2 000 (дві тисячі) гривень 00 копійок моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 ) 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок судового збору.

19.09.2018 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 754/261/18, на підставі якого та за заявою стягувача ОСОБА_3 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Бердар М.М. постановою від 24.10.2018 року відкрито виконавче провадження, та копію постанови негайно було направлено сторонам виконавчого провадження, однак не вручено боржнику та повернуто «за закінченням терміну зберігання».

Частинами першою - другою статті 369 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що виконавчий лист має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження».

Пунктами 3, 4 частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачені такі вимоги до виконавчого документа, зокрема, у виконавчому документі зазначаються: повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків).

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема, місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію в тому числі конфіденційну (пункт 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Крім того, відсутність у виконавчому документі, у розумінні Закону України «Про виконавче провадження» ідентифікаційного номеру боржника, згідно постанови Верховного Суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-62цс14, не являється підставою для відмови державного виконавця у відкритті виконавчого провадження. Та дана правова позиція підтримана у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року по справі № 749/1181/16.

Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Судове рішення, яким закінчується розгляд справи, є найважливішим актом судової влади. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення» воно покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Судове рішення ухвалюється іменем України незалежно від того, до якого рівня судової системи або юрисдикції належить суд і в якому складі суддів (одноособово чи колегіально) розглянуто справу; саме в ньому підбивається підсумок судового розгляду.

Принцип обов`язковості судових рішень, що набрали законної сили, надає їм властивості закону по справі, у якій вони постановлені. Тому вони є обов`язковими для виконання на території України всіма фізичними і юридичними особами, яких ці рішення стосуються. Так, відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Що стосується обов`язковості судових рішень, то варто нагадати, що ЄСПЛ було постановлене «пілотне» рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04. Суд зазначає, що ця справа стосується існуючої проблеми, яка постійно нагадує про себе, породжуючи порушення Конвенції, які найчастіше виявляє Суд у справах проти України; більше ніж половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України. Суд зауважує, що одне з перших таких рішень, яке було винесено в 2004 році, ґрунтувалося на фактах, подібних до фактів у цій справі (див. рішення у справі Войтенка ) .

Європейський суд з прав людини наголошує, що виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя і вагомим складником доступу до суду. З позиції Суду правосуддя було б примарним, якби національна правова система держави дозволяла остаточне, обов`язкове судове рішення залишати невиконаним на збиток одній зі сторін. Крім того, у рішенні по справі «Бурдов проти Росії» Суд вказав, що виконання рішення чи постанови будь-якого суду слід вважати невід`ємною частиною «справедливого судового розгляду» в значенні статті 6 Конвенції. Окрім того, підкреслено, що для держави є неприпустимим виправдання неможливості виконання судового рішення відсутністю належного фінансування. Не вживаючи заходів до виконання судових рішень, які набрали законної сили, упродовж тривалого часу - є позбавленням положення п. 1 ст. 6 Конвенції будь-якого сенсу, а значить є його порушенням.

Обґрунтовуючи вимоги за поданою скаргою про скасування постанови приватного виконавця від 24.10.2018 року «Про відкриття виконавчого провадження», заявник вказує на порушення приватним виконавцем статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, оскільки виконавчий лист № 754/261/18 не містить даних реєстраційного номеру облікової картки платника податків (РНОКПП) боржника, та не містить паспортних даних боржника, що є підставою для повернення такого виконавчого листа стягувачу, однак виконавцем попри встановлені порушення відкрито виконавче провадження.

Аналізуючи зміст поданої скарги, надавши оцінку наявним у справі доказам в їх сукупності, приймаючи до уваги пояснення учасників справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав у визнанні неправомірною постанови приватного виконавця Бердар М.М. від 24.10.2018 року «Про відкриття виконавчого провадження», - оскільки судом встановлено, що приватним виконавцем дотримано вимоги Закону України «Про виконавче провадження», перевірено відповідність виконавчого документу вимогам ст. 4 Закону, урахувавши наявність необхідних даних щодо ідентифікації сторін та не виявивши порушень, у встановлений Законом строк прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження. При цьому, як зазначено у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року по справі № 749/1181/16 та від 25 червня 2014 року у справі № 6-62цс14, відсутність у виконавчому документі, у розумінні Закону України «Про виконавче провадження» ідентифікаційного номеру боржника, не являється підставою для відмови державного виконавця у відкритті виконавчого провадження, оскільки державний виконавець може самостійно отримати такі дані, якщо вони йому будуть необхідні у ході виконання судового рішення.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що скарга ОСОБА_2 , заінтересовані особи: приватний виконавець Бердар Микола Миколайович, Василенко Марина ОСОБА_5 , на постанову про відкриття виконавчого провадження є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 43, 55 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року № 6, ст.ст. 258-261, 268, 352-354, 447-453 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_2 , заінтересовані особи: приватний виконавець Бердар Микола Миколайович, ОСОБА_3 на постанову про відкриття виконавчого провадження - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасники судового розгляду мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складено 03 жовтня 2019 року.

Суддя: В.І. Галаган