КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9507/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Кушнір С.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування збитків,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 квітня 2019 року,

встановив:

у жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути солідарно на його користь з відповідачів збитки у розмірі 126 000 грн. 00 коп., посилаючись на те, що він є власником ѕ частин квартири АДРЕСА_1 , відповідачі перешкоджають йому у користуванні квартирою, у зв`язку з чим він вимушений орендувати житло.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 квітня 2019 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача - ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він є власником ѕ частин квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 01 грудня 2015 року, та у якій він зареєстрований з 03 грудня 2015 року. Позивач зазначав, що у спірній квартирі фактично проживають відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які перешкоджають йому у користуванні його власністю, у зв`язку з чим він вимушений був укласти з ОСОБА_7 договір оренди квартири, відповідно до умов якого сплачував щомісячно 6 000 грн. за користування житлом. Враховуючи викладене, просив суд стягнути з відповідачів на його користь понесені ним витрати на оренду житла в розмірі 126 000 грн., які він вважає збитками.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 квітня 2019 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено понесення збитків. Такий висновок суду є законним та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення статей 16, 22, 319, 321, 355, 356, 358, 391, 810 ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що ним було надано докази на підтвердження чинення йому перешкод у користуванні власністю та понесення витрат на оренду квартири. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є власником ѕ частин квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 01.12.2015 №805, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В.. про що свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.5). Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та вселено його до квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частиною 2 даної статті визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Разом з тим, вважати понесені позивачем витрати на оренду квартири не можна вважати реальними збитками, завданими йому відповідачами, чи упущеною вигодою.

Положеннями ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження своїх позовних вимог позивач надав до суду копію договору, укладеного 01 грудня 2015 року між ним та ОСОБА_7 , та розписок про отримання ОСОБА_7 орендної плати за заявлений період. Однак, саме по собі укладення позивачем вказаного договору та здійснення платежів за ним не є беззаперечним доказом понесення збитків внаслідок протиправних дій відповідачів у справі.

Так, ОСОБА_1 при зверненні до суду не було надано доказів на підтвердження того, що частина квартири, у якій зареєстровані відповідачі, є єдиним належним йому на праві власності жилим приміщенням, як і доказів на підтвердження того, де він проживав до реєстрації у зазначеній квартирі. Позивачем не було доведено того, що витрати на оренду квартири були здійснені ним виключно внаслідок наявності перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Крім того, матеріали справи не містять і доказів про те, хто саме є співвласником іншої ј частини зазначеної квартири та хто в ній фактично проживає. З довідки форми №3, наданої до суду першої інстанції, вбачається, що у квартирі окрім позивача зареєстровані шестеро осіб, тоді як позовні вимоги заявлені до трьох відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а у постановах державного виконавця, прийнятих в ході здійснення виконання рішення про вселення позивача до квартири, боржником зазначено лише ОСОБА_2 .

Також суд звертає увагу і на те, що з доданої до позовної заяви довідки, виданої позивачу Солом`янським управлінням поліції Головного управління національної поліції в м.Києві, вбачається що ОСОБА_1 звертався до управління поліції з приводу того, що йому не надають доступу до квартири невідомі особи.

Оскільки відшкодування шкоди (збитків) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника, то за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

В даному випадку, доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між понесенням позивачем витрат на оренду квартири та діями відповідачів матеріали справи не містять.

Також слід зазначити і про те, що понесення витрат на оренду квартири не можна вважати ні втратами, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі чи витратами, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальними збитками), ні доходами, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущеною вигодою). За таких обставин грошові кошти, сплачені на виконання умов договору оренди, добровільно укладеного позивачем, не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм матеріального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді