ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 554/4734/18

Провадження № 22ц/818/736/19

18 жовтня 2019 року

м.Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Овсяннікової А.І.

суддів - Сащенко І.С., Піддубного Р.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 липня 2018 року у складі судді Материнко М.О. по справі № 554/4734/18 за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про відшкодування майнової шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про відшкодування майнової шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 09 квітня 2002 року по 04 листопада 2010 року працював на посаді судді Апеляційного суду Полтавської області, з 05 листопада 2010 року звільнений з посади у відставку і з цього часу отримує щомісячне довічне грошове утримання.

Оподатковуючи протягом 3-х років 8 місяців призначене щомісячне довічне утримання відповідач Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області завдав йому шкоду, яка за період з липня 2014 року по лютий 2018 року становить 112 715 грн. 46 коп., проте положення абзацу першого підпункту 169.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування пенсій Конституційний Суд України визнав неконституційними.

Внаслідок здійснених відрахувань з 01 липня 2014 року по лютий 2018 року включно він отримував щомісячне довічне утримання у нижчому розмірі, ніж встановлено законом. Ним недоотримано дохід у вигляді утриманого податку з пенсійних виплат та завдано шкоду, яку він оцінює виходячи з сукупної суми відрахувань.

Просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 112 715 гривень 46 коп. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Відповідач Державна казначейська служба України позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області зазначає, що щомісячне утримання ОСОБА_1 встановлено у розмірі , що перевищує 10 розмірів неоподаткованого мінімуму. Сума, яка перевищувала встановлений законом розмір , оподатковувалась на загальних підставах відповідно до підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018, положення абзацу 1 підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнані неконституційними, і втратили чинність з дня його ухвалення . Таким чином, у спірний період з липня 2014 року по березень 2018 року вказані положення були чинними і підлягали застосуванню ПФУ , як податковим агентом.

Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 19 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 112715,46грн. Рішення мотивовано тим, що Конституційним Судом України встановлено неконституційність змін, внесених до Податкового кодексу України, а тому щомісячне відрахування податку з грошового утримання позивача призвело до заподіяння йому збитків, які підлягають відшкодуванню.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Зазначає, що органи Казначейства не можуть бути відповідачем в даній справі, так як не здійснювали жодних протиправних дій відносно позивача, оскільки пенсійні органи України не обслуговуються в органах Казначейства, тому, погашення заборгованості, що утворилась внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, здійснюється за рахунок коштів передбачених у державному бюджеті Пенсійного фонду України. Рішення Конституційного Суду №1-р/2018 не може бути застосовано до правовідносин, що виникли до 27 лютого 2018 року.

Суд першої інстанції помилково стягнув кошти з Державного бюджету України в якості шкоди, так як пунктом 1-2 ст.23 Бюджетного Кодексу України визначено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Отже, стягнення з Державного бюджету через Державну казначейську службу України матеріальної шкоди завданої нормативно правовим актом, що визнаний неконституційним неможливе, оскільки, відсутній спеціальний закон який регулює порядок здійснення такого відшкодування та бюджетна програма, призначена для відшкодування такої шкоди.

Колегія суддів, вислухав суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що провадження у справі підлягає закриттю.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи ОСОБА_1 перебуває на обліку в Полтавському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Полтавської області з листопада 2010 року

Постановою Верховної Ради України від 07 жовтня 2010 року відповідно до п. 9 ч.5 ст. 126 Конституції України, у зв`язку з поданням заяви про відставку ОСОБА_1 звільнений з посади судді, відрахований зі штату суду 05 листопада 2010 року.

З липня 2014 року по лютий 2018 року з пенсії ОСОБА_1 утримано податку(ПДФО) на загальну суму 112 715 грн. 46 коп.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За змістом статті 19 ЦПК України як цивільну юрисдикцію розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень ( пункт 7 частини першої статті 4 КАС України ).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом пункту 2 частини другої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон № 2862-XII, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (втратив чинність 01 січня 2012 року).

У преамбулі Закону № 2862-XII (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що цей Закон визначає статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції України і законів України, охорони прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону № 2862-XII передбачалося, що професійні судді та залучені у визначених законом випадках для здійснення правосуддя представники народу є носіями судової влади в Україні, які здійснюють правосуддя незалежно від законодавчої та виконавчої влади. Судді є посадовими особами судової влади, які відповідно до Конституції України наділені повноваженнями здійснювати правосуддя і виконувати свої обов`язки на професійній основі в Конституційному Суді України та судах загальної юрисдикції.

Питання обрання (призначення) суддів регулювалося статтею 9 Закону № 2862-XII, у частинах другій та третій якої зазначалося, що судді судів загальної юрисдикції обираються Верховною Радою України безстроково. Судді, які вперше пройшли конкурсний відбір, призначаються на посаду судді строком на п`ять років Президентом України. Порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України визначається Законом України «Про порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України».

Питання матеріального і соціально-побутового забезпечення суддів регулювалося главою VIII Закону № 2862-XII.

Відповідно до частини четвертої статті 44 (матеріальне і побутове забезпечення суддів) Закону № 2862-XII суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 %, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 % від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Згідно із Законом № 107-VI внесено зміни до частини четвертої статті 44 Закону № 2862-XII щодо визначення розміру надбавки за вислугу років від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас.

З урахуванням змін, внесених Законом № 107-VI, частину четверту статті 44 Закону № 2862-XII викладено у новій редакції, а саме: суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 %, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 % від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 112715 гривень 46 коп. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18) та у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162 цс19) та від 05 вересня 2019 року у справі 686/6775/18( провадження 61-42631ск18), яка також стосується стягнення збитків з держави на користь судді у відставці у зв`язку із прийняттям неконституційного акту.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин провадження у справі підлягає закриттю, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.4, 377, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 липня 2018 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про відшкодування майнової шкоди закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 жовтня 2019 року.

Головуючий А.І. Овсяннікова

Судді: І.С. Сащенко

Р.М. Піддубний