Постанова
Іменем України

09 жовтня 2019 року
м. Київ

справа № 308/8976/17

провадження № 61-10135св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Кожух О. А.,

Джуги С. Д., Куштана Б. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна» (далі ТОВ «Ядзакі Україна») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі зі збереженням середньомісячної заробітної плати.
Позовна заява мотивована тим, що між ним та ТОВ «Ядзакі Україна» був укладений строковий трудовий договір від 20 січня 2017 року № 10391, згідно з яким позивача прийнято на посаду службовця на складі, зі строком випробування - три місяці.
13 червня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом, а з 05 липня 2017 року призначено на посаду оператора відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу Перечинського районного військового комісаріату Закарпатської області, на якій він і перебуває на час звернення з позовом.
Наказом ТОВ «Ядзакі Україна» № DO07878 від 06 липня 2017 року його звільнено із посади службовця на складі на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв`язку зі вступом на військову службу.
Позивач вважав своє звільнення незаконним, оскільки його прийнято на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду (або до дня фактичної демобілізації), а відповідачем всупереч

статті 119 КЗпП України не збережено за ним місце роботи, посаду і середній заробіток на підприємстві.
За таких обставин просив визнати протиправним та скасувати наказ про звільнення, поновити його на роботі із збереженням середньомісячної заробітної плати з моменту звільнення під час особливого періоду.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 11 травня 2018 року, ухваленим у складі судді Фазикоша О. В., у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач добровільно вступив на військову службу за контрактом, поза часом дії особливого періоду, не у зв`язку із мобілізацією чи кризовою ситуацією, а тому на нього не поширюються гарантії, визначені частиною третьою

статті 119 КЗпП України.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 травня 2018 року змінено та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що роботодавцем не було дотримано передбачених статтею 119 КЗпП України, статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» гарантій при звільненні ОСОБА_1 , що призвело до незаконного звільнення позивача з роботи.
Однак відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд вважав, що отримавши копію наказу про звільнення та трудову книжку 07 липня

2017 року та звернувшись до суду лише 13 вересня 2017 року, позивач пропустив місячний строк звернення до суду встановлений

статтею 233 КЗпП України.
Наведені позивачем причини пропуску строку встановленого

статтею 233 КЗпП України, а саме - звернення до Управління Державної служби України з питань праці у Закарпатській області (далі Управління Держпраці у Закарпатській області), апеляційний суд не вважав такими, що об`єктивно унеможливлювали звернення до суду протягом більше як двох місяців.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у травні 2019 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 адвокат Кучеренко В. О., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду та направити справу на новий апеляційний розгляд.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України

(далі ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі № 308/8976/17 та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
У червні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2019 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку апеляційного суду щодо відсутності підстав для поновлення строку на звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору.

Вказував на неврахування апеляційним судом поважності пропуску строку звернення до суду із позовом по вирішення трудового спору, а саме факту звернення позивача до Управління Держпраці у Закарпатській області із заявою про встановлення незаконності підстав його звільнення з роботи та подальшого звернення до Центру із надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Крім того, вважав, що передбачений статтею 233 КЗпП України строк не сплив, оскільки згідно положень пункту 4 частини першої статті 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
У поданому в червні 2019 року відзиві на касаційну скаргу

представник ТОВ «Ядзакі-Україна» адвокат Сільваші В. М. посилався на те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені у ній, є необґрунтованими, а оскаржене рішення апеляційного суду ухвалене відповідно до вимог чинного законодавства. Зазначив, що апеляційним судом до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права, при розгляді справи не було допущено порушення норм процесуального права.

Вважав, що строк звернення до суду пропущений позивачем без поважних причин.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 20 січня 2017 року між ОСОБА_1 та

ТОВ «Ядзакі Україна» укладено строковий трудовий договір № 10391, згідно з яким позивача прийнято на посаду службовця на складі, зі строком випробування три місяці - із 24 січня до 27 лютого 2017 року.

Після завершення випробувального терміну ОСОБА_1 продовжив працювати у відповідача на тій же посаді.

13 червня 2017 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України (далі ЗСУ) на посадах осіб рядового складу строком на три роки та зараховано позивача до списків особового складу ЗСУ, прийнято на військову службу за контрактом.
Із пункту 1 цього контракту суди встановили, що ОСОБА_1 ознайомився із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження військової служби, і добровільно взяв на себе зобов`язання проходити військову службу у ЗСУ протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту, відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби за цим контрактом.
Також судами встановлено, що відповідно до витягу із наказу військового комісара Перечинського районного військового комісаріату Закарпатської області від 05 липня 2017 року ОСОБА_1 з 05 липня 2017 року зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення і він вважається таким, що із 05 липня 2017 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків.
Із довідки Перечинського районного військового комісаріату Закарпатської області № 619 від 16 квітня 2019 року апеляційний суд встановив, що

ОСОБА_1 по теперішній час перебуває на військовій службі.
05 липня 2017 року ТОВ «Ядзакі Україна» отримало від Перечинського районного військового комісаріату Закарпатської області повідомлення про те, що ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом.
Крім того, ОСОБА_1 надав ТОВ «Ядзакі Україна» копію контракту про проходження військової служби в ЗСУ від 13 червня 2017 року.
Наказом ТОВ «Ядзакі Україна» від 06 липня 2017 року № DO07878

ОСОБА_1 звільнено із 07 липня 2017 року з посади службовця на складі з підстав передбачених пунктом 3 статті 36 КЗпП України та запис про звільнення внесений у трудову книжку.

07 липня 2017 року ОСОБА_1 ознайомлений із наказом про звільнення, отримав трудову книжку та повний розрахунок.
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частин першої та третьої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно із пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Статтею 119 КЗпП України визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
За змістом частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений

Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49. Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні почав діяти особливий період.
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року

№ 113-VII, який набрав чинності 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) (пункт 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»).
Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.
Врахувавши, що за ОСОБА_1 , який прийнятий на військову службу за контрактом має зберігатися місце роботи апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача відбулось із порушенням вимог трудового законодавства.
Разом з тим, касаційний суд погоджується із висновком апеляційного суду про відсутність підстав вважати поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду.
Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Передбачений у статті 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
У відповідності до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 06 листопада 1992 року № 9, встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного чи тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи і обов`язки сторін.
Отримавши трудову книжку та копію наказу про звільнення 07 липня

2017 року до суду із розглядуваним позовом ОСОБА_1 звернувся

13 вересня 2017, тобто із пропуском строку передбаченого статтею 233 КЗпП України.
Апеляційний суд перевірив та обговорив причини пропуску строку передбаченого статтею 233 КЗпП України, дав належну оцінку зазначеним ОСОБА_1 обставинам пропуску строку звернення до суду та наявним у справі на час вирішення апеляційним судом доказам.

Верховний Суд погоджується із висновками апеляційного суду, про те, що надані позивачем судам першої та апеляційної інстанції докази свідчать про те, що ОСОБА_1 не мав об`єктивних перешкод для звернення до суду із розглядуваним позовом у строки передбачені статтею 233 КЗпП України про що свідчить у тому числі і його звернення до Управління Держпраці у Закарпатській області 14 липня 2017 року.
Доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, виходить за межі розгляду справи касаційним судом, який не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Також касаційний суд відхиляє посилання представника позивача на те, що до спірних правовідносин може бути застосована стаття 263 ЦК України про зупинення перебігу позовної давності, оскільки ЦК України поширює свою дію на трудові правовідносини лише у частині, яка не врегульована законодавством про працю.
Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Положеннями КЗпП України встановлено строки звернення до суду, порядок їх обчислення і можливість поновлення у разі пропуску. Можливості переривання чи зупинення перебігу цих строків положеннями КЗпП України не передбачено.
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду по суті вирішення позовних вимог та не дають підстав вважати, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович