Справа № 161/8429/19
Провадження № 2/161/2408/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2019 року м.Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Петрової В.О.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2 ) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач, ОСОБА_3 ), про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. У них народилися діти, син ОСОБА_4 2008 року народження , донька ОСОБА_5 2006 року народження, донька ОСОБА_6 ,2011 року народження та син ОСОБА_7 , 2015 року народження. 29 січня 2019 року на підставі рішення Луцького міськрайонного суду шлюб між ними розірваний. Позивач проживає з матірю у Миколаївській області м. Первомайськ, а відповідач проживає в квартирі АДРЕСА_1 . Вказана квартира придбана у шлюбі, тому просить визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

27 травня 2019 року провадження в даній справі було відкрито в загальному порядку.

08 липня 2019 року закрито підготовче провадження у справі з призначення справи до судового розгляду.

Позивач в судове засідання не з`явився, просив справу слухати у його відсутності.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення представника позивача, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, з таких підстав.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що вони в період з 31 липня 2005 року по 2019 рік перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.11, 16-17).

У них народилися діти, син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 33- 36).

З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що відповідачу ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , яка набута у власність 12 серпня 2017 року, тобто під час шлюбу сторін (а.с.13). Згідно копії договору купівлі-продажу частини житлового будинку ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_12 79/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною надвірних будівель і споруд.

Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Отже, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні представник позивача вказувала, що відповідач ніякого відношення до спірного майна не має, окрім того, що воно придбане у період шлюбу. Відповідач до розірвання шлюбу залишив дружину з дітьми, ніякої допомоги на утримання дітей не надавав, у зв`язку з чим остання змушена звернутися з позовом до суду про стягнення аліментів. Крім того, представник позивач пояснила, що ОСОБА_3 придбала вказану частину житлового будинку за власні кошти, які позичила у своєї матері.

Так, із поданої в судовому засіданні розписки видно, що ОСОБА_13 , яка є матірю відповідача, позичила дочці ОСОБА_3 19000 доларів США, для придбання будинку. Позику остання повернула їй 20 квітня 2019 року.

Так, в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду показала, що її донька разом із дітьми проживала у найманій квартирі. Позивач сім`ю не забезпечував належним чином, залишав дружину з дітьми, не цікавився їх розвитком та утриманням. У 2016 році донька ОСОБА_3 попросила у неї позику для придбання житла, оскільки діти не були належним чином забезпечені житловими умовами. Оскільки вона є приватним підприємцем, тому мала можливість позичити грошові кошти для доньки на придбання нерухомого майна, внаслідок чого донькою було придбано спірну частину будинку, грошові кошти відповідач повернула їй лише 20 квітня 2019 року.

Крім того, свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні підтвердила, що мати ОСОБА_13 позичала грошові кошти для ОСОБА_3 , у звязку із придбанням майна. Відповідач борг повернула через декілька років, які їй дав батько.

На переконання суду, вивчивши доводи відповідача, слід дійти висновку, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю колишнього подружжя сторін, а є особистою приватною власністю відповідача, з таких підстав.

Так, з матеріалів справи слідує, що мати відповідача 12 квітня 2016 року надала їй у позику 19 000,00 доларів США на купівлю квартири, які остання повернула їй 20 квітня 2019 року.

В свою чергу, на спростування цієї розписки позивач не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що він також вкладав кошти у придбання цієї квартири, зокрема доказів того, що він мав заробіток у період перебування у шлюбі з відповідачем, а сам факт перебування сторін у шлюбі не є безумовною підставою для набуття у власність спільного майна подружжя.

З наведених вище підстав суд дійшов висновку, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача, які вона взяла у позику та особисто повернула, а тому вона не є спільною сумісною власністю подружжя і поділу не підлягає. У зв`язку з цим, у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 265 ЦПК України, ст. 57 СК України,-

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 15 жовтня 2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Л.М. Присяжнюк