ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2057/19 Справа № 205/2018/17 Суддя у 1-й інстанції - Шавула В.С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Барабаш Юлія Володимирівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7 з 03.11.1981 року, який розірвано 20.05.2005 року.

08.05.1996 року подружжям на підставі договору купівлі-продажу придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Після розірвання шлюбу ОСОБА_7 знявся з реєстраційного обліку за адресою вказаної квартири, в якій, у свою чергу, продовжувала проживати позивачка.

Згодом вона дізналася, що ОСОБА_7 22.12.2014 року продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , як таку, що належить йому у повному обсязі, на що позивачка свою згоду не надавала та не знала про продаж.

Як зазначала позивачка, на підставі підробленого рішення суду, її знято із реєстраційного обліку за адресою спірної квартири. Після чого ОСОБА_2 продала квартиру ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 26.05.2015 року.

ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 09.10.2015 року продав вказану квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_9 .

На підставі договору дарування 1/2 частини квартири від 06.11.2015 року, ОСОБА_9 подарувала частину квартири своєму сину ОСОБА_3 .

Позивачка зазначала, що ОСОБА_2 не могла не знати про те, що ОСОБА_7 продавав не свою квартиру, а квартиру, що є спільною сумісною власністю, оскільки в цій квартирі проживала вона разом із сином ОСОБА_10 . Також, зазначала, що вказаними діями ОСОБА_7 та відповідача було грубо порушено її законне право власності на частину у спільному майні подружжя.

Ураховуючи викладене, позивачка, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 22.12.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, треті особи ОСОБА_3 і ОСОБА_4 просять рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із 03.11.1981 року, який розірвано 20.05.2005 року (а.с.8,9).

На підставі договору купівлі-продажу від 08.05.1996 року ОСОБА_7 придбав квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано в КП ДМБТІ ДОР на ім`я ОСОБА_7 (а.с.81).

22.12.2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири (а.с.16-17).

26.05.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири (а.с.18-19,20).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер (а.с.101).

09.10.2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири (а.с.22-23).

На підставі договору дарування частки квартири від 06.11.2015 року, ОСОБА_9 подарувала 1/2 частину спірної квартири ОСОБА_3 (а.с.24-25).

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 20.10.2016 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано по 1 АДРЕСА_3 2 частині за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.48).

З довідки Новокодацького районного відділу в м. Дніпрі ГУ в Дніпропетровській області Державної Міграційної служби України від 06.04.2017 року вбачається, що 19.01.2015 року ОСОБА_1 було знято з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. На підставі заяви ОСОБА_1 та відповіді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська поновлено реєстрацію останньої за вищевказаною адресою з датою реєстрації - 30.07.1996 року (а.с.77).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що є сином позивача від першого шлюбу. Зазначив, що перед тим як придбати квартиру АДРЕСА_1 , була продана чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_4 , яка була належним чином приватизована усіма членами родини, у тому числі і ним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено жодними достатніми, достовірними та належними доказами того, що ОСОБА_7 та ОСОБА_2 діяли недобросовісно, укладаючи договір купівлі-продажу квартири від 22.12.2014 року, а треті особи ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , знали чи за обставинами справи не могли не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Також, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту того, що спірна квартира була предметом спільної сумісної власності подружжя, і того факту, що ОСОБА_7 не мав права особисто розпоряджатися вказаним нерухомим майном.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Згідно статті 22 КпШС, який діяв на час придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до статті 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частинами 1-3 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згідно статті 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно частини 4 статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.11.1981 року по 20.05.2005 року.

08.05.1996 року подружжям на підставі договору купівлі-продажу було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Ураховуючи, що спірна квартира була набута ОСОБА_1 та ОСОБА_7 під час їхнього перебування у шлюбі, спільними зусиллями та за спільні кошти, вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В зв`язку з чим, ОСОБА_7 не мав права без дозволу позивачки продавати чи будь-яким іншим способом відчужувати спірну квартиру.

Згідно статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно частини 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного суду України від 21.10.2015 року по справі № 6-1568цс15, укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто уклав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Встановлено, що ОСОБА_7 , здійснюючи продаж квартири не міг не знати, що він продає спільну власність, а не особисто свою та відповідач ОСОБА_2 не могла не знати по те, що померлий ОСОБА_7 продавав не особисто свою квартиру, а квартиру, що є спільною сумісною власністю, оскільки, у спірній квартирі, як до її продажу так і після укладання договору купівлі-продажу від 22.12.2014 року постійно проживала позивачка та її син - ОСОБА_10 зі своєю родиною, який був допитаний в суді першої інстанції, як свідок, та який підтвердив їхнє там проживання, а також спростував інформацію що міститься в п.4.4. Договору купівлі-продажу від 22 грудня 2014 року, що зазначена квартира була оглянута покупцем (т.1а.с.183).

У зв`язку з викладеним вище, колегія суддів приходить до висновку, що договір купівлі-продажу від 22.12.2014 року, укладений між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_7 підлягає визнанню недійсним з моменту його укладання, оскільки при його укладанні було порушено норми цивільного та сімейного законодавства.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Представник третіх осіб, обґрунтовуючи свої заперечення проти апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції, на підставі показів свідка ОСОБА_10 , було вірно зазначено про недоведеність позивачкою факту придбання спірної квартири ОСОБА_7 за їх спільні кошти.

Інших належних доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_7 матеріали справи не містять та суду не надано.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком, оскільки, в ході розгляду справи сторонами не спростовано презумпцію спільної сумісної власності майна подружжя, яке придбано в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Та суду не було надано доказів, що кошти за які було придбано спірну квартиру, ОСОБА_7 було подаровано чи отримано у спадок. Тобто, не можуть бути належними доказами щодо підтвердження особистого права власності на спірне майно - покази свідків.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції здійснивши поверхневий розгляд справи дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Оскаржуване рішення як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Відповідно до пункту 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судових витрат, сплачених за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1 600,00 грн.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Барабаш Юлія Володимирівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу задовольнити.

Визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 22 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 600,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко