КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року місто Київ.

Справа 760/12445/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11314/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Олійника В.І., Мараєвої Н.Є.

секретар судового засідання Гордійчук Ж.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва 29 травня 2019 року (у складі судді Шереметьєвої Л.А. повний текс рішення складено 14.06.2019 року)

в справі за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №7 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договору дарування, визнання спадщини відумерлою та витребування нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 7 звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради і просив:

-визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 33, 8, кв.м. від 07 грудня 2012 року № 2-2737, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ;

-визнати спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається з квартири АДРЕСА_1 , відумерлою;

-витребувати від ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33, 8 кв.м.

Посилався в позові на те, що Київською місцевою прокуратурою № 7 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000067, відомості щодо якого внесенні до Єдиного державного реєстру розслідувань від 15 березня 2017 року за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації Залізничної районної державної адміністрації м. Києва 25 березня 1994 року, на підставі розпорядження від 25 березня 1994 року № 7067, та зареєстрованого від 04 квітня 1994 року у реєстрову книгу № 303.

Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 04 квітня 2017 року № 990/16.2-09 надано копію актового запису про смерть від 22 листопада 2016 року № 17814, відповідно до якого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в віці 94 років.

Відповідно до витягу із Спадкового реєстру від 11 серпня 2017 року, наданого Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою, спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилася, отже спадкоємці з заявами про прийняття спадщини не зверталися, що свідчить про їх відсутність.

Тобто, на даний час відсутні спадкоємці за заповітом і за законом, а також особи, які усунені від права на спадкування чи мали б право на спадщину, але не прийняли чи відмовились від її прийняття.

Відповідно до вимог ст. 1277 ЦК України квартира АДРЕСА_1 має бути визнана відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Проте спірна квартира зареєстрована державним реєстратором комунального підприємства «Солом`янка-Сервіс» Погорєловою Д.С. на праві власності за ОСОБА_3

Підставою для реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_3 зазначено договір дарування квартири від 07 грудня 2012 року, посвідчений державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Фоєю Л.А. за реєстровим № 2-2737.

Відповідно до вказаного договору ОСОБА_4 подарувала спірну квартиру ОСОБА_3

Допитана в ході досудового розслідування державний нотаріус Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Фоя Л.А. пояснила, що вказпний договір дарування нею не посвідчувався.

Під № 2-2737 від 07 грудня 2012 року посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому право власності на спірне нерухоме майно на підставі договору дарування квартири від 03 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляшенко В.В. за реєстровим № 768, перейшло до ОСОБА_2

За відомостями відділу реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації та згідно з витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва щодо зареєстрованих осіб у спірній квартирі з 07 квітня 2017 року і по теперішній час зареєстрована ОСОБА_2

Договір дарування квартири від 07 грудня 2012 року № 2-2737 порушує право власності територіальної громади на майно, яке в силу відумерлості спадщини повинно перейти у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Враховуючи, що Київською міською радою, якій в силу наслідків відумерлості спадщини має належати спірна квартира, рішення про відчуження спірного майна не приймалися, а тому не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна, спірне майно підлягає витребуванню від ОСОБА_2 на підставі ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради, як власника та розпорядника майна територіальної громади міста Києва.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва 29 травня 2019 року задоволено позовні вимоги.

Визнано недійсним договір дарування від 07 грудня 2012 року квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 33, 8 кв.м., між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Визнанано квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_4 , та передано дану квартиру у власність Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Витребувано квартиру АДРЕСА_1 від ОСОБА_2 / АДРЕСА_3 , ІН НОМЕР_1 /на користь Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради / 01044 м. Київ вул. Хрещатик, 36 /. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням, 11 липня 2019 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати його.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення постановлено з порушенням вимог процесуального та матеріального права.

Зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.ст. 10, 12, 121,251,253,263, 265, 331 ЦПК України, крім того судом першої інстанції не взято до уваги обставини справи, неповно досліджено надані докази, суд не захистив права скаржника та порушив право на захист.

Вказує, що судом не перевірено зобов`язань з боку інших осіб, наявність іншої процесуальної ухвали іншого суду, а саме - ухвали Подільського районного суду м. Києва від 28.08.2017 року (758/11103/17), чим порушив правила підсудності.

Також, враховуючи те, що відповідачем було подано апеляційну скаргу на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 29.05.2018 року суд не зупинив провадження у справі, та не взяв до уваги вимоги п. 8 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

20 серпня 2019 року до апеляційного суду подано заступником керівника Київської місцевої прокуратури № 7 відзив на апеляційну скаргу, який обґрунтовано тим, що з доводами, які викладені в апеляційній скарзі не погоджується, так як вони є необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню, оскільки відповідач, зловживаючи своїми процесуальними правами, не з`являлась на судові засідання та жодного разу не повідомила про причини неявки, хоча про час та місце розгляду справи була проінформована належним чином.

Вказує, що судом першої інстанції було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми чинного законодавства. У зв`язку з чим, правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні, тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

У судові засідання апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_1 не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином.

З порушенням передбачених ЦПК України строків направили заяву про відвід судді Желепі О.В., яка залишена судом без розгляду .

Представник прокуратури просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін .

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1,2,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою , п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Недійсний є правочин якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках встановлених цим кодексом нікчемний правочин може бути визнаний недійсним.

Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Пунктами 21, 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Актовим записом про її смерть № 17814 від 22 листопада 2016 року, виданим відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 25 березня 1994 року.

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 48733506, виданої Дев`ятою київською державною нотаріальною конторою 11 серпня 2017 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилася, спадкоємці з заявами про прийняття спадщини не зверталися.( а.с. 14; 18; 20 )

Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Київською місцевою прокуратурою № 7 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000067, відомості щодо якого внесенні до Єдиного державного реєстру розслідувань від 15 березня 2017 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України.

За обставинами даної справи, прокурор в інтересах органу місцевого самоврядування звертається, в тому числі і з заявою про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Київська міська рада не є учасником кримінального провадження, доступу до матеріалів кримінального провадження не має, інформацією про вибуття спірної квартири з володіння Територіальної громади м. Києва не володіє, а тому з даним позовом до суду правомірно звернувся прокурор.

21 грудня 2016 року спірна квартира державним реєстратором комунального підприємства «Солом`янка-Сервіс» Погорєловою Д.С. була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 на підставі договору Дарування квартири від 07 грудня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Фоєю Л.А. за реєстровим № 2-2737.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

З протоколу допиту свідка від 07 червня 2017 року, долученого до матеріалів справи, вбачається, що допитана в ході досудового розслідування державний нотаріус Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Фоя Л.А. пояснила, що вказаний договір дарування нею не посвідчувався.

07 грудня 2012 року під № 2-2737 нею був посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 21 - 25; 31 )

03 квітня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений Договір дарування спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляшенко В.В. за реєстровим № 768. (а.с. 28 - 29; 32 )

З огляду на нікчемність правочину, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 безоплатно набула у власність квартиру у особи, яка не мала право її відчужувати.

Судом першої інстанції встановлено, що договір дарування спірної квартири, за життя ОСОБА_6 нотаріально не посвідчувався, що є підставою для визнання його недійсним в силу вимог ст. 203, 215 ЦК України. Спадщину після смерті ОСОБА_6 , ні хто не прийняв. Спірна квартира є відумерлою спадщиною, яку має право набути у власність держава, в особі громади, в інтересах якої заявлено позовні вимоги про визнання спадщини відумерлою, які є доведеними. як і вимоги про визнання права власності на спірну квартирою. Також, суд встановив наявність права у власника на витребування спірної квартири, яка набута безоплатно.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд визнав встановленими є доведеними, висновки суду про наявність підстав для визнання спірної квартири відумерлою спадщиною, визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, визнання недійсним нікчемного договору дарування та витребування квартири на користь держави, відповідають цим обставинам та вимогам Закону.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі, на те що судом порушено право на захист відповідача, та право на доступ до суду є необґрунтованими , оскільки згідно з останнім рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення судова повістка отримана ОСОБА_2 21.05.2019. (а.с. 165). Крім того як вбачається з матеріалів справи, відповідачем неодноразово подавались апеляційні скарги на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 29.05.2018 про відкриття провадження, в частині підсудності.

З матеріалів справи вбачається, що Апеляційним судом міста Києва від 27.08.2018 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 (а.с. 61), ухвалами Київського апеляційного суду від 10.10.2018 року, 18.01.2019 та від 01.03.2019 також відмовлено у відкритті провадження за скаргами ОСОБА_2 (а.с. 84, 125, 142)

З чого вбачається, що скаржнику було відомо про наявність спору та знаходження справи у провадженні суду.

Доводи апеляційної скарги з приводу порушення судом правил підсудності, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 30 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

п.42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ", виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

В даному випадку, спірна квартира знаходиться на території Солом`янського району міста Києва, а тому позовна заява була подана саме до Солом`янського районного суду м. Києва без порушення підсудності.

Доводи скаржника про відсутність у прокурора підстав на звернення до суду в рамках цивільного судочинства до прийняття рішення в рамках кримінального провадження також є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Статтею 131-1 Конституції України передбачено, що на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Відповідно до ч. З ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Таким чином, прокуратурою подано позов в порядку цивільного судочинства, із застосування ст. 388 ЦК України, саме з підстав порушення інтересів держави, що полягає в тому, що квартира АДРЕСА_1 , яка є відумерлою спадщиною повинна перейти у власність територіальної громади міста Києва, була незаконно відчужена іншим особам, що позбавило Київську міську раду ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпоряджатись цим майно, чим завдано шкоду державі.

При цьому жодним Законом України не заборонено звертатись з позовом в порядку цивільного судочинства до завершення розслідування будь-якої кримінальної справи.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про неможливість розгляду даного спору до завершення розслідування в кримінальній справі.

Доводи апеляційної скарги з приводу порушення судом ст. 331 ЦПК України, відповідно до якої суд відмовляє у прийнятті заяви про передачу безхазяйної речі у власність територіальної громади, так як вона не взята на облік органом, який здійснює державну реєстрацію, колегія суддів відхиляє, оскільки за обставинами даної справи , спірна квартира вибула із власності в протиправний спосіб, що позбавляє територіальну громаду вирішити це питання в позасудовий спосіб.

Інші доводи скаржника є також необґрунтованими та такими, що не впливають на законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що суд повно встановив обставини справи, які мали значення для її вирішення, надав оцінку доказам з дотриманням норм процесуального права, рішення ухвалив з додержанням норм матеріального права, а тому скарга залишається без задоволення.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідачу ОСОБА_2 не відшкодовується, так як апеляційна скарга не задовольняється судом. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді