Справа №538/999/19
Провадження по справі №2/538/415/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 жовтня 2019 року Лохвицький районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Бондарь В.А., за участю секретаря судового засідання Горілей Л.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лохвиця Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба в справах дітей Солом"янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини разом з матір"ю та стягнення додаткових витрат на утримання дитини, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в обгрунтування якого зазначила, що з відповідачем по справі перебувала в зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Лохвицького районного суду від 12.04.2016 року було розірвано та від якого мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Лохвицького районного суду від 12.04.2016 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, так як дитина залишилася проживати з маті"ю і добровільно ОСОБА_2 кошти не надавав.
Станом на 01.05.2019 року відповідач має заборгованість по аліментам в розмірі 97 188,64 грн.
Відповідно до медичного висновку № 3437 від 16.01.2017 року ОСОБА_3 має захворювання (діагноз ДЦП) , тому потребує постійної уваги, опіки, лікування та турботи. Відповідач будь-якої допомоги дитині не надає, в фізичному та духовному розвитку дитини участі не приймає, фактично самоусунувся від покладених на нього батьківських обов"язків.
Таким чином, позивач просить суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір"ю ОСОБА_1 та стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання неповнолітнього сина у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.
В судове засідання позивач не з`явилася, подала заяву, в якій уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розглянути справу без її участі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не з"явився з невідомої причини, був належним чином повідомлений про розгляд справи, відзиву не надав.
Третя особа: служба в справах дітей Солом"янської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з"явилася, подала заяву, в якій позовні вимоги підтримує, просить розглянути справу без її участі.
Згідно з вимогами ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з"явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не надав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступного.
Матеріалами справи встановлено, що на підставі рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 12.04.2016 року розірвано шлюб зареєстрований 02.04.2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис № 405 (а.с. 9).
Від шлюбу сторони по справі мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 10.04.2008 року) (а.с. 8).
Рішенням Лохвицького районного суду від 12.04.2016 року стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Стягнення проводиться щомісяця, починаючи з 22.01.2016 р. (дня подачі позовної заяви) до досягнення ОСОБА_3 повноліття, в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 10).

Станом на 01.05.2019 року відповідач має заборгованість по аліментам в розмірі 97 188,64 грн. (а.с. 13).

Як встановлено, ОСОБА_3 тяжко хворіє, є інвалідом з дитинства. Відповідно до Виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, дитині встановлений діагноз: ДЦП та супутні захворювання (а.с. 12).

Дитина живе на ліках, необхідні постійні медичні огляди, тривале і вартісне лікування, дієтичне харчування. ОСОБА_3 проживає з матір"ю ОСОБА_1 , якій самостійно важко забезпечувати дитині належне лікування. Батько - ОСОБА_2 добровільно не приймає участі у витратах на лікування дитини, хоча йому відомо про стан дитини та про необхідність постійного лікування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

У відповідності до ч. 2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Як встановлено судом, після припинення спільного проживання сторін, дитина залишилась проживати з матір`ю.

24 вересня 2019 року висновком органу опіки та піклування Солом"янської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини комісія рекомендувала доцільність визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 разом з матір`ю.

Відповідно до вказаного висновку, за місцем проживання матері умови проживання для дитини створено належним чином.

Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4).

Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання.

Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

З матеріалів справи убачається про відсутність існування між колишнім подружжям конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків обох батьків по відношенню до дитини та їх реалізації.

Відповідачу по справі ОСОБА_2 на електронну адресу, яку він вказав у телефонній розмові з працівником служби, надіслано запрошення на засідання комісії з питань захисту прав дитини Солом"янської районної в місті Києві державної адміністрації, але батько дитини не з"явився, свою думку із зазначеного питання не висловив. Крім того, в судові засідання відповідач не з"являвся, що вказує на його байдужість щодо вирішення справи.

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Враховуючи вік ОСОБА_3 , те, що він є інвалідом з дитинства і на день ухвалення судового рішення не може дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього сина з матір`ю, яка фактично проживає з ним, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи у зв`язку з фізіологічними особливостями, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному.

Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог в частині визначення місця проживання дитини разом з матір"ю.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання сина в розмірі 2 000 грн. щомісячно, який є інвалідом з дитинства і як пояснює позивач, що їй самостійно важко забезпечувати дитину всім необхідним для її лікування і при зверненні до відповідача про спільну участь у вказаних додаткових витратах пов`язаних з хворобою дитини, але відповідач ніякої допомоги не надав, суд приходить до наступного.

Відповідно до абз. 4 п. 9 Порядку встановлення лікарсько - консультативними комісіями інвалідності дітям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917, інвалідність встановлюється дітям до досягнення ними 18 років у разі наявності стійкого розладу функцій організму, зумовленого захворюваннями, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що призводять до обмеження життєдіяльності дитини, неефективності реабілітаційних заходів, неможливості відновлення соціальної адаптації, несприятливого прогнозу відновлення працездатності з урахуванням реальних соціально-економічних обставин за місцем проживання дитини-інваліда.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, має каліцтво. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, танців, певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).

Верховний Суд України роз`яснив, що вказане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі (постанова від 13.09.2017 в справі № 6-1489цс17).

У п.18 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що відповідно до ст. 185 СК України до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У зв`язку із особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, тяжка хвороба, каліцтво дитини, тощо) потрібні значні додаткові витрати, тому розмір додаткових витрат, що стягується, повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат.

Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ним аліментів. Чинним законодавством не передбачена можливість повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору.

Витрати, пов`язанні з лікуванням дитини, суд вважає витратами викликаними особливими обставинами, а саме зумовленими станом здоров`я дитини та його хронічним захворюванням.

Оскільки при зверненні до суду позивач обґрунтувала свої позовні вимоги і подала докази понесення нею додаткових витрат на утримання дитини, суд, з врахуванням ст. 180 СК України, та те, що відповідач перебуває в працездатному віці, який спроможний брати участь у додаткових витратах на лікування дитини, виходячи з принципу справедливості та розумності, враховуючи потреби дитини, її фізичний стан та стан здоров`я, рахує вимоги позивача обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача в користь позивача додаткових витрат в розмірі 2000,00 грн. на неповнолітнього сина, щомісячно, тому позовні вимоги в цій частині теж підлягають до задоволення.

Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст. 141 ЦПК України. Зважаючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, а позов задоволений з відповідача на користь держави підлягає стягненню 768,40 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 29, 31 ЦК України, ст. ст. 19, 141, 160, 161, 180, 185 СК України, ст. ст. 12, 13, 81, 141, 247, 258, 259, 263-265, 280-284, 354, 355 ЦПК України, Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба в справах дітей Солом"янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини разом з матір"ю та стягнення додаткових витрат на утримання дитини - задовольнити в повному обсязі.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір"ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в твердій грошовій сумі - 2 000 (дві тисячі) грн., щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до Полтавського апеляційного суду через Лохвицький районний суд Полтавської області протягом 30 днів з дня його складення.

Суддя Лохвицького

районного суду Полтавської області В.А. Бондарь