Головуючий суду 1 інстанції - О.Ю. Максименко
Доповідач -Кострицький В.В.
Справа № 409/2239/18
Провадження № 22-ц/810/470/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Кострицького В.В.,

суддів: Назарова М.В., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Білокуракінського районного суду Луганської області від 11 квітня 2019 року, ухвалене у складі судді Максименко О.Ю. в смт. Білокуракино, Луганської області.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності ,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

17.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Білокуракинського районного суду із позовом про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,1000 га кадастровий номер :07:001:0061 за ОСОБА_1 , під житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

При перевірці нотаріусом документів, які необхідні для нотаріального посвідчення цього правочину, було з`ясовано, що у відповідача відсутні документи, а саме: оригінал свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Олександрівської міської ради 24.07.2006 року на підставі рішення Виконавчого комітету Олександрівської міської ради від 14.07.2006 року за номером : 60/3 та оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯА №550999 від 14.03.2006 року, виданого Лутугинським районним відділом земельних ресурсів на підставі рішення ХХІ сесії ІV скликання Веселотарасівської сільської ради № 21/5.9 від 08.04.2005 року. В наявності у відповідача були лише копії цих документів, а оригінали, з її слів, були втрачені під час бойових дій в місті Луганськ в 2014 році.

10 травня 2015 року відповідачка подала заяву до ГУДГК в Луганській області щодо надання їй витягу з Державного земельного кадастру України. В отриманій відповідачкою відповіді від 15.05.2018 року №-0-12-0.222-3218/2-18 було зазначено, що земельна ділянка площею 0,10 га, кадастровий номер :07:001:0061, з цільовим призначенням будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .. Однак надати витяг з ДЗК неможливо, оскільки Поземельна книга в електронному вигляді на земельну ділянку кадастровий номер :07:001:0061, до моменту блокування системи по окупованим територіям, відкрита не була. Враховуючи це, здійснити реєстрацію права власності відповідача по копії державного акту про право власності на земельну ділянку, згідно до п. 53 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», неможливо.

13 червня 2018 року позивач придбав у приватну властність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належав відповідачу, що підтверджується договором купівілі-продажу житлового будинку виданого 13.06.2018 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Короткевич О.Г., реєстровий № 739. При підписанні цього договору я і відповідач присутніми не були, від імені сторін було заключено цей договір на підставі нотаріально-посвідчених довіреностей.

До укладення договору ОСОБА_1 домовився з ОСОБА_2 , що позивач сплатить відповідачу кошти одразу і за житловий будинок в сумі 130 400 гривень, що вказано у договорі купівлі-продажу житлового будинку від 13.06.2018 року і на земельну ділянку в сумі 69 600 гривень. При цьому сторони дійшли згоди, що протягом 3-х місяців з моменту укладання договору купівлі - продажу житлового будинку, при виникненні технічної можливості внесення відомостей до ДРРПНМ про право власності на цю земельну ділянку, після відповідних реєстрацій, сторони покладають нотаріально-посвідчений договір її купівлі-продажу. У випадку якщо, по спливу вказаного строку така можливість не виникне, відповідач надасть нотаріально посвідчену довіреність на право користування та распорядження (генеральна довіренність) цією земельною ділянкою.

Станом на 1 жовтня 2018 року стало відомо, що відповідачка виїхала з міста Луганськ на постійне проживання за межі території України та з того часу на телефонні дзвінки не відповідає. Зв`язатись з представником відповідача, який від її імені при нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу житлового будинку, не можє, оскільки не відомі засоби зв`язку з ним.

Спираючись на вказані обставини позивач вважає, що відповідач не збирається виконувати взяті на себе обов`язки стосовно дотримання усної домовленності, і як слідство не має можливості в нотаріальному порядку оформити своє право власності на земельну ділянку, яку позивач фактично придбав та на якій розташований належний йому житловий будинок.

Оскільки вказані вище факти свідчать про неможливість вирішення виниклого між мною та відповідачем спору в позасудовому порядку позивач був змушений звернутися до суду.

Заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 11 квітня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, відмовлено в повному обсязі за необгрунтованістю.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 11 квітня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, відмовлено в повному обсязі за необгрунтованістю.

При винесені рішення по вказаній справі суд першої інстанції посилається на ст. 220 та 657 ЦК України де визначено саме на яких підставах повинні бути належним чином вирішені домовленості за договором купівлі продажу .

Звертаючись до суду з заявленими вимогами позивач зазначив, що ним було придбано нерухоме майно, а саме земельна ділянка за 69 600 грн, які позивач передав відповідачу, оформити у нотаріуса договір купівлі-продажу нерухомого майна позивач не може, оскільки у відповідача відсутні оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно і відповідача відсутні оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно і відповідач їх не поновив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Білокуракінського районного суду Луганської області від 11 квітня 2019 року по справі №409/2239/18-ц і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,1000 га. кадастровий номер :07:001:0061, з цільовим призначенням- будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

11 квітня 2019 року Білокуракинським районним судом розглянуто цивільну справу № 409/2239/18, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності про, що позивачу відмовлено в повному обсязі за необґрунтованістю.

Позивач вважає, що на думку суду першої інстанції єдиним варіантом визнання його права власності на земельну ділянку виникає необхідність укладення окремого правочину стосовно земельної ділянки з подальшим визнанням його дійсності в судовому порядку. Оскільки, позивач вимог про визнання дійсним договору не заявляв, то і задовольняти нема чого. З такою думкою суду першої інстанції апелянт категорично незгодний.

Наведена в рішенні суду ст. 328 ЦК України визначає підстави виникнення права власності в цивільному законодавстві. Так, згідно неї, право власності набувається на підставах , що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В контексті вказаної норми словосполучення «зокрема правочин» не звужує перелік підстав виникнення у позивача права власності на земельну ділянку може бути лише укладення договору купівлі- продажу.

Крім того, суд зазначив, що відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним ( ч.1 ст. 220 ЦК України), а тому недодержання сторонами вимоги про нотаріальне посвідчення дає право визнати такий договір дійсним в судовому порядку без подальшого нотаріального посвідчення (ч. 2 ст. 220 ЦК України).

Але як зазначав позивач в своїй позовній заяві, на момент нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу Житлового будинку 13.06.2018 року відповідачка вживала всі можливі заходи для усунення перешкод стосовно оформлення договору купівлі-продажу земельної ділянки, тому такі її дії аж ні як не сприяли виникненню у позивача підозр про її можливе ухилення від нотаріального посвідчення цього договору в майбутньому. Як наслідок сторони не укладали жодного письмового договору, а тому позивач не звертався до суду з подібними позовними вимогами. До того ж позивач вважав, що нічим не ризикує, оскільки під час укладання договору купівлі-продажу житлового будинку відповідачка надала позивачу усі наявні у неї копії та оригінали документів і на земельну ділянку.

Посилаючись на ст. 377 ЦК України позивач вважає , що розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Вказані вимоги були дотримані нами, як сторонами, при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку, однак це теж було залишено та проігноровано судом першої інстанції.

Позивач зазначає, що його вимоги також мали і практичне підгрунтя посилаючись на Постанову ВСУ у справі за №6-2225 цс16 від 12.10.2016 року зазначено, що за своїми змістом ст. 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Відповідно до ст. 120 та 125 ЗК України на думку позивача слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстровано одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Через що позивач доходить висновку, що за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Посилаючись на Постанову Вищого господарського суду України віж 22.05.2015 року у справі № 922/2257/14, позивач вважає, що сама по собі державна реєстрація права на земельну ділянку необхідна для подальшої реалізації в повному обсязі прав, визначених ст. 41 Конституції України, яка передбачає, що «кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю».

Згідно зі статтями 328,377 ЦК України та ст. 122 ЗК України, позивач вважає, що його право власності на зазначену земельну ділянку набуто правомірно, на підставах, які не заборонені, а встановлені законами України. Як показує практика судів різних інстанцій, акти яких наведені вище, виникнення у мене права власності обумовлено принципом цілісності об`єкту нерухомого майна та земельної ділянки на якій він розташований та виникає з нього, а тому не потребує укладення додаткових правочинів та ( або) визнання їх дійсним, оскільки право є таким за своєю природою.

(2) Позиція інших учасників справи

У встановлений судом строк від учасників справи відзиви надані не були.

Відповідач в судове засідання не з`явився про дату, час і місце повідомлені належним чином і в установленому законом порядку. Представник відповідача визнав апеляційну скаргу просив суд розглянути справу без його участі.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, надав пояснення суду про те, що передача грошей за земельну ділянку відбулась без письмового оформлення.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість судових рішень в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Згідно копії договору купівлі-продажу від 13.06.2018 року посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Короткевич О.Г. та зареєстрованого в реєстрі за №739, ОСОБА_2 ( в особі ОСОБА_3 ) передала, а ОСОБА_1 ( в особі ОСОБА_4 ) прийняв у власність житловий будинок , розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язується сплатити за нього обумовлену грошову суму. Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер :07:001:0061, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 8).

Згідно відповіді, наданої Головним управлінням Держгеокадастру у Луганській області від 15 травня 2018 року №0-12-0.222-3218/2-18 на заяву ОСОБА_2 , в Державному земельному кадастрі наявні відомості про земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на земельну ділянку, площею 0, 10 га, кадастровий нормер :07:001:0061, передбачена для будівництва і обслуговування житлового будинку, госоподарських будівель і споруд належить на праві приватної всласності ОСОБА_2 . Однак наадти витяг з ДЗК неможливо, оскільки Поземельна книга в електронному вигляді на земельну ділянку кадастровий номер :07:001:0061, до моменту блокування системи по окупованим територіям, відкрита не була (а.с. 11).

Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як вбачається із тексту позовної заяви, позивачем були заявлені вимоги тільки про визнання права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, кадастровий номер :07:001:0061.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що між ним та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки та передано відповідачу грошову суму у розмірі 69600 грн. Позивач зазначив, що у ОСОБА_2 відсутні правовстановлюючі документи на дану земельну ділянку, не проведено державної реєстрації вказаного нерухомого майна, що позбавляє його права вільно розпоряджатися та володіти належним йому будинком та земельною ділянкою. При цьому, позовних вимог про визнання правочину (договору купівлі-продажу земельної ділянки) на підставі якого, як вважає позивач, у нього виникло право власності на зазначену вище земельну ділянку у встановленому законом порядку ним заявлено не було.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд же розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Звертаючись до суду з заявленими вимогами позивач зазначив, що ним було придбано нерухоме майно, а саме земельна ділянка за 69600 грн., які позивач передав відповідачу, оформити у нотаріуса договір купівлі-продажу нерухомого майна позивач не може, оскільки у відповідача відсутні оригінали правоустановлючих документів на нерухоме майно і відповідач їх не поновив.

На думку суду першої інстанції, без вирішення питання про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним, на підставі якого відповідно до зазначених вище норм права виникає право власності на вказане майно, визнання за позивачем права власності є передчасним.

На думку колегії суддів, відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (травень 2018 року), договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня нотаріального посвідчення .

Частиною першою статті 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За наведених обставин апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції в тому, що оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки в силу статті 657 ЦК України в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, підлягав нотаріальному посвідченню, то такий договір спочатку повинен бути визнаний судом дійсним, однак виходячи з пояснень представника апелянта наданих в суді апеляційної інстанції жодних письмових доказів існування договору купівлі продажу земельної ділянки у позивача немає .

Також судова колегія звертає увагу , що судом не встановлено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, враховуючи, зокрема, письмову заяву представника відповідача про визнання позовних вимог у цій справі, а також у зв`язку з тим, що позивач не довив належними та допустимими доказами факт втрати можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу.Крім того, як зазначав позивач в своїй позовній заяві, на момент нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу житлового будинку 13.06.2018 року відповідачка вживала всі можливі заходи для усунення перешкод стосовно оформлення договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги щодо процесуального порушення судом в частині застосування ч.2 ст.220 ЦПК України (а.с.54), є помилковою так як така частина в ст..220 ЦПК відсутня.

Доводи апелянта стосовно не застосування судом при розгляді справи положень ЦК та ЗК України які зазначені в позовній заяві є необґрунтованими так як є дискреційними повноваженнями суду щодо правової оцінки правовідносин. Так апелянт посилаючись на ст.377 ЦК України вважає , що розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти. Судова колегія зауважує, що відповідно до чинного законодавства кадастровий номер присвоюється при державній реєстрації земельної ділянки відповідним територіальним органом Держземагентства за місцем розташування земельної ділянки: державна реєстрація земельної ділянки це внесення до Державного земельного кадастру передбачених Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. При здійсненні реєстрації формується Поземельна книга, на підставі даних якої формується витяг про земельну ділянку. Витяг є обов`язковим при здійсненні цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки.

Інші доводи апеляційної скарги позивача обґрунтовуються обставинами, що є ідентичними обставинам, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, та правильних висновків суду першої інстанції не спростовують. Таким доводам суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку, відобразивши результати такої оцінки в своєму рішенні. Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, суд вважає необхідним відмовити в задоволені апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі апелянт просив суд відстрочити стягнення судового збору , судова колегія задовольнила клопотання апелянта, ухвалюючи судове рішення ,судова колегія вважає за необхідне стягнути з апелянта сумму судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Білокуракінського районного суду Луганської області від 11 квітня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інн НОМЕР_1 , на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1057 гривень 20 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2019 року.

Головуючий В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

О.Ю. Карташов