Номер провадження: 22-ц/813/6524/19
Номер справи місцевого суду: 497/1274/18
Головуючий у першій інстанції Кравцова А.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, трьох відсотків річних та індексу інфляції, на?заочне рішення Болградського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Кравцової А.В. 14 травня 2019 року у м. Болград Одеської області, -

встановила:

У липні 2018 року представник ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за основним зобов`язанням в розмірі 26 206 (двадцять шість тисяч двісті шість) гривень, та 3 (три) відсотки річних від простроченої суми - в розмірі 1865 (одна тисяча вісімсот шістдесят п`ять) гривень 29коп. , а також індекс інфляції за весь час прострочення - в розмірі 7028 (сім тисяч двадцять вісім) гривень 38коп. і судові витрати - в розмірі сплаченого позивачем судового збору 704 (сімсот чотири) гривні 80.коп. та оплату правової допомоги в розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень, а всього, разом, - 43 804 (сорок три тисячі вісімсот чотири) гривні 47 копійок, стверджуючи, що 22 грудня 2015 року позивач позичив відповідачу, грошові кошти у сумі 26 206 (двадцять шість тисяч двісті шість) грн., що підтверджується розпискою від 22 грудня 2015 р. Згідно розписки, відповідач зобов`язався повернути позивачу зазначені грошові кошти в повному обсязі до 01 березня 2016 року, однак, своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів у вказаній сумі відповідач так і не виконав.

25 квітня 2018 року на адресу відповідача позивачем цінним відправленням було направлено лист з вимогою про погашення боргу до 15 квітня 2018 року, проте, жодної відповіді на свій лист позивач та ї не отримав, тому змушений був звернутися до суду за захистом свого права власності на вказау суму коштів.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 14 травня 2019 рокупозов ОСОБА_2 було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за основним зобов`язанням в розмірі 26 206 (двадцять шість тисяч двісті шість) гривень, та 3 (три) відсотки річних від простроченої суми - в розмірі 1865 (одна тисяча вісімсот шістдесят п`ять) гривень 29 коп., індекс інфляції за весь час прострочення - в розмірі 7 028 (сім тисяч двадцять вісім) гривень 38 коп. і судові витрати - в розмірі сплаченого позивачем судового збору і оплату правової допомоги в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 коп. та 8 000 (вісім тисяч) гривень, а всього, разом, - 43 804 (сорок три вісімсот чотири) гривні 47 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що, оскільки ОСОБА_3 не мав наміру позичати кошти у позивача то, відповідно, гроші ним отримані не були. Боргова розписка була підписана апелянтом у впевненості, що позика є фіксуванням суми боргу за нестачею, і була гарантією для позивача у тому, що гроші за нестачею будуть повернуті відповідачем, а формулювання отримав - це формальність. На підставі викладеного, ОСОБА_3 вважав договір позики недійсним. Крім того, як вважає апелянт, судом першої інстанції не було враховано, що останній, в якості погашення суми боргу, перераховував гроші ОСОБА_4 , який займає посаду заступника ОСОБА_2 , який є директором підприємства, на якому раніше працював відповідач.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно розписки від 22 грудня 2015 року відповідач ОСОБА_1 взяв у борг в позивача ОСОБА_2 гроші в розмірі 26 206 грн. і зобов`язався їх повернути у строк до 01 березня 2016 року (а.с.8).

У звязку з тим, що відповідачем у визначений у договорний строк суму боргу повернуто не було, 25 квітня 2018 року позивачем цінним відправленням було направлено йому листа з вимогою про погашення боргу до 15 травня 2018року (а.с.11).

Через несвоєчасне погашення боргу у відповідача перед позивачем виникла заборгованість з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми.

На підставі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Абз. 1 ч.1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлений договором.

Матеріалами справи підтверджено, що згідно з розписки відповідач взяв у позивача грошові кошти та зобов`язався їх повернути до 01 березня 2016 року.

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася на банківський рахунок, або в момент реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із ч. 1 ст. 48 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів на суму позики, якщо інше не встановлено договором, або законом. У разі відсутності іншою домовленості сторін проценти виплачуються до дня повернення позики.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - плата неустойки.

Відповідно до ст. 612 ч. 1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Згідно розрахунку, який надано позивачем (а.с.14-16) та не спростовано відповідачем, заборгованість за основним зобов`язанням складає 26 206 грн., індекс інфляції складає 7 028,38 грн. коп., три проценти річних від простроченої суми складають 1 865,29грн., які підлягали стягненню з відповідача на користь позивача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача є обґрунтованими, розмір процентів за позикою, три відсотки річних та встановлений індекс інфляції, нарахований на прострочену суму боргу, підтверджується наданим розрахунком, обгрунтованість якого не спростована відповідачем по справі.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що скільки ОСОБА_3 не мав наміру позичати кошти у позивача то, відповідно, гроші ним отримані не були. Боргова розписка була підписана апелянтом у впевненості, що позика є фіксуванням суми боргу за нестачею, і була гарантією для позивача у тому, що гроші за нестачею будуть повернуті відповідачем, а формулювання отримав - це формальність. На підставі викладеного, ОСОБА_3 вважав договір позики недійсним.

Так на підтвердження вказаних фактів апелянтом не було надано жодного належного та допустимого доказу. Крім того, колегія суддів враховує, що, згідно журналу судового засідання від 22 лютого 2019 року, судом було допитано у якості свідків по справі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили факт передачі грошей позивачем відповідачу. Доводи апеляційної скарги показання вказаних свідків не спростовують.

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги щодо недійсності укладеного договору позики, оскільки, у разі незгоди із положеннями вказаного договору, ОСОБА_3 мав право оскаржити його у судовому порядку, чого останнім зроблено не було.

Крім того, безпідставним є посилання ОСОБА_1 , в якості обгрунтування вимог апеляційної скарги на те, що останній, в якості погашення суми боргу, перераховував гроші ОСОБА_4 , який займає посаду заступника ОСОБА_2 , який є директором підприємства, на якому раніше працював відповідач.

Апелянтом не підтверджено належними доказами, що гроші, які він перераховував ОСОБА_4 , були спрямовані саме на погашення боргу за розпискою від 22 грудня 2015 року. Посилання апелянта лише на факт знаходженя ОСОБА_4 та позивача у трудових відносинах не може бути підтвердженням погашення боргу відповідача перед позивачем ОСОБА_2 .

Колегія суддів також приймає до уваги, що згідно журналу судового засідання від 22 лютого 2019 року, представник позивача факт отримання грошей за борговою розпискою заперечував.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Болградського районного суду Одеської області від 14 травня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 14 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе