КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/9164/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/13790/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

при секретарі - Добровольській Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Осаулова А.А., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Шевченківського районного відділу Державної міграційної служби України у місті Києві, ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням та зобов`язання не чинити перешкод у реалізації права власності шляхом зняття з реєстрації, -

в с т а н о в и в :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила позбавити відповідача права користуватися квартирою АДРЕСА_1 , зобов`язати відповідача не чинити перешкод у реалізації права власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом зняття її з реєстраційного обліку за вказаною адресою та стягнути судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 з 28 січня 2016 року на підставі договору дарування. У вказаній квартирі зареєстровані відповідач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 , які не є членами сім`ї позивача. Вказувала, що повідомляла відповідача та третю особу про необхідність усунення перешкод у користуванні квартирою та дозвіл на їхнє проживання не надає. Зважаючи на те, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , вона має можливість проживати за даною адресою. Відповідач є бабусею попереднього власника квартири ОСОБА_4 , з якою відповідач усно домовилася про проживання у квартирі. Право відповідача користуватися квартирою АДРЕСА_1 було пов`язане із попереднім власником квартири, однак наразі відповідач не є членом сім`ї власника квартири, тобто позивача, яка не надає дозвіл на проживання у квартирі (а.с. 2-5).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року вказаний позов задоволено частково. Позбавлено ОСОБА_1 права користування жилим приміщенням: квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання не чинити перешкод у реалізації права власності шляхом зняття з реєстрації відмовлено (а.с. 172-173, 176-179).

Не погодившись з рішенням районного суду, 06 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення в частині позбавлення ОСОБА_1 права користуватися жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , а в іншій частині залишити без змін (а.с. 182-184).

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що була зареєстрована та проживала разом зі своїм сином - ОСОБА_3 , його дружиною - ОСОБА_2 та його дочкою - ОСОБА_4 в АДРЕСА_3 та була її власником. У подальшому було вирішено продати вказану квартиру та придбати замість неї дві квартири для окремого проживання. Так, для неї було придбано двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а для родини сина трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , яку пізніше було продано та придбано нову квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Оскільки позивач та ОСОБА_3 . розірвали шлюб, було прийнято рішення, що ОСОБА_3 залишається жити з відповідачем ( ОСОБА_1 ) у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а позивач разом з дочкою ОСОБА_4 залишаються жити в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Звертала увагу на те, що позивач з 2002 року та по теперішній час не жила та не з`являлася у спірну квартиру, не була зареєстрована у ній, її особистих речей у квартирі немає, а витрати на квартиру несуть тільки відповідач та третя особа. Натомість відповідач постійно проживала у спірній квартирі та виконувала усі обов`язки власника. Вважає, що позивач бажає позбавити її будь-якого житла, оскільки з квартири по АДРЕСА_1 виселяє , а у квартирі по АДРЕСА_2 проживає разом з дочкою. Зауважила, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, чим грубо порушив норми процесуального права.

26 вересня 2019 року представник ОСОБА_2 адвокат Гавриленко Я.С. направив до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін (а.с. 197-211).

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Шевченко Т.М. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Гавриленко Я.С. заперечував проти скарги і просив залишити її без задоволення.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. ОСОБА_1 і ОСОБА_3 були сповіщені врученням повідомлення особисто, про що свідчить відмітка працівників пошти про вручення поштового відправлення. Факт належного сповіщення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 їх представники адвокат Шевченко Т.М., адвокат Гавриленко Я.С. в суді апеляційної інстанції не заперечували, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 218-225).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 не чинити перешкоди у реалізації права власності шляхом зняття з реєстрації сторони не оскаржували.

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги в частині позбавлення ОСОБА_1 права користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником вказаної квартири, а дозвіл на проживання зареєстрованої в цій квартирі відповідача позивач не надавала, яка, в той же час, не є членом її сім`ї.

Колегія суддів погодилась з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 28 січня 2016 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єременко Л.О., зареєстровано в реєстрі за №99 (а.с. 6).

У вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 (власник), ОСОБА_4 (дочка), ОСОБА_3 (колишній чоловік), ОСОБА_1 (мати колишнього чоловіка), що підтверджується довідкою форми 3 та довідкою про реєстрацію місця проживання (а.с. 9, 14).

29 січня 2016 року ОСОБА_2 направила ОСОБА_1 лист з вимогою про виселення з квартири АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Предметом заявленого позову ОСОБА_2 є позбавлення права користування житловим приміщенням та зобов`язання не чинити перешкод у реалізації права власності шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_1 .

Статтями 13, 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Аналіз цих норм законодавства доводить, що власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з частиною першою статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Статтею 402 ЦК України визначено порядок встановлення сервітуту. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Частиною першою статті 403 ЦК України передбачено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, вказаний обсяг становить зміст сервітуту.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку, квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок, квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14 та постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 761/2265/14-ц (61-4758св18).

Позивач як на підставу позову про позбавлення права користування квартирою посилалася на п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України та на те, що відповідач не є членом сім'ї власника житла, тому сервітут припинився.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

За змістом ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що сервітут було встановлено відповідачем з колишнім власником квартири - її сином ОСОБА_3 (який діяв в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_4 ), що додатково підтверджується довідкою прореєстрацію місця проживання від 04 липня 2012 року в квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 49).

На підставі договору дарування квартири від 28 січня 2016 року ОСОБА_2 стала власником квартири АДРЕСА_1 , в якій проживає відповідач.

З матеріалів справи вбачається, що 19 травня 2005 року ОСОБА_1 придбала за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Бойко О.В., квартиру АДРЕСА_2 з 2007 року) в м . Києві (а.с. 122-123 помилково зазначено нумерацію районним судом як а.с. 114-115).

Факту того, що відповідачка ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 і на час розгляду справи апеляційним судом представник ОСОБА_1 - адвокат Шевченко Т.М. в суді апеляційної інстанції не заперечував, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 224-225).

Вказана обставина також встановлена набравшим законної сили рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 червня 2017 року (а.с. 70-75).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, у ОСОБА_1 , як матері колишнього чоловіка власника квартири, виникло право користування чужим майном (сервітут) відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, а тому припинення вказаного права здійснюється відповідно до вимог ст. 405, 406 ЦК України (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі №607/12124/18-ц).

Встановивши, що позивач є власником квартири та не дозволяє користуватися жилим приміщенням відповідачу, а відповідач є колишнім членом сім`ї, оскільки вона є матір`ю колишнього чоловіка, та має своє власне житло, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок позивачки не підлягають.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року в частині позбавлення ОСОБА_1 права користування жилим приміщенням: квартири АДРЕСА_1 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 17 жовтня 2019 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова