Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 144/363/16-ц

провадження № 61-33634св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне підприємство «ЗІС»,

третя особа - відділ Держгеокадастру у Теплицькому районі Вінницької області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу Приватного підприємства «ЗІС» на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 13 червня 2017 року у складі судді Задорожної Л. І., ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Якименко М. М., Ковальчука О. В., Оніщука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Приватного підприємства «ЗІС» (далі - ПП «ЗІС»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - відділ Держгеокадастру у Теплицькому районі Вінницької області про визнання договору оренди землі недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,7409 га та 2,2875 га, розташованих в адміністративних межах Петрашівської сільської ради Теплицького району Вінницької області, успадкованих після померлої ОСОБА_2 .

У січні 2015 року їй стало відомо, що існують договори оренди землі від 19 квітня 2006 року, зареєстровані у Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, 09 серпня 2006 року, укладені ОСОБА_2 як орендодавцем та ПП «ЗІС» як орендарем, про оренду зазначених земельних ділянок строком на 10 років кожен.

Позивач зазначає, що указані договори оренди землі спадкодавець ОСОБА_2 не підписувала, нікого не уповноважувала на їх підписання.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила визнати договори оренди землі №№ 148, 158 між ОСОБА_2 та ПП «ЗІС» від 19 квітня 2006 року, зареєстровані у Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 09 серпня 2006 року, недійсними.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 13 червня 2017 року позов задоволено.

Визнано договір оренди землі № 158 між ОСОБА_2 та ПП «ЗІС» від 19 квітня 2006 року, зареєстрований у Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 09 серпня 2006 року за № 95, недійсним.

Визнано договір оренди землі № 148 між ОСОБА_2 та ПП «ЗІС» від 19 квітня 2006 року, зареєстрований у Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 09 серпня 2006 року за № 94, недійсним.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутнє волевиявлення ОСОБА_2 на встановлення прав та обов`язків за договорами оренди землі від 19 квітня 2006 року, які вона не підписувала, і інших осіб на вчинення таких дій не уповноважувала. У застосуванні наслідків спливу строку позовної давності відмовлено.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду, виходив з того, що позовні вимоги є належним чином обґрунтованими.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПП «ЗІС», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували всі фактичні обставини, що мають значення для справи, не дослідили і не надали належної правової оцінки доказам у справі. Вказує, що ОСОБА_1 успадкувала дві земельні ділянки після померлої ОСОБА_2 , яка про порушення свого права дізналась у 2010 році, і саме з цього часу слід рахувати початок перебігу трирічного строку позовної давності.

Такі обставини, на думку заявника, свідчать про пропущення позивачем позовної давності, у застосуванні наслідків спливу якої судами необґрунтовано відмовлено.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на правову позицію Верховного Суду України, висловлену при розгляді справи № 6-48цс15 від 22 квітня 2015 року, зазначає, що посилання відповідача на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, оскільки позивач отримував плату за користування землею, суперечить нормам статті 261 ЦК України. Оскільки, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 19 квітня 2006 року між ОСОБА_2 та ПП «ЗІС» укладено два договори оренди щодо двох земельних ділянок площею 2,2875 га та 2,7409 га, строком дії 10 років кожен. Вказані договори були зареєстровані в Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 09 серпня 2006 року за № 95 та № 94.

Додатковими угодами від 07 травня 2010 року до вказаних договорів були внесені зміни в частині строку дії договорів, де змінено строк дії договору - до 2025 року та змінено розмір орендної плати. Вказані зміни зареєстровані у Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 12 травня 2010 року за № 85 та №86 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Позивач ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 за заповітом.

На підставі свідоцтв про право на спадщину за ОСОБА_1 19 червня 2014 року було зареєстровано право власності на спірні земельні ділянки площею 2,7409 га та 2,2875 га в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 наголошувала на тому, що спадкодавець вказані договори не укладала. Підпис, який міститься в них їй не належить.

Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (далі - КНДІСЕ) від 26 січня 2016 року № 119/тдд за результатом судової почеркознавчої експертизи підпис в оспорюваних договорах оренди землі від 19 квітня 2006 року, підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Орендодавець» у договорі оренди від 19 квітня 2006 року, зареєстрованого 09 серпня 2006 року за № 95, який було укладено між ОСОБА_2 та ПП «ЗІС», виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Орендодавець» у договорі оренди від 19 квітня 2006 року, зареєстрованого 09 серпня 2006 року за № 94, який було укладено між ОСОБА_2 та ПП «ЗІС», виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про оренду землі» у редакції Закону, що діяла на час укладення оскаржуваних договорів оренди землі, договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Установлено, що 19 квітня 2006 року між ОСОБА_2 та ПП «ЗІС» укладено два договори оренди щодо двох земельних ділянок площею 2,2875 га та 2,7409 га, строком дії 10 років кожен. Вказані договори були зареєстровані в Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 09 серпня 2006 року за № 95 та № 94.

Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (далі - КНДІСЕ) від 26 січня 2016 року № 119/тдд за результатом судової почеркознавчої експертизи підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Орендодавець» у договорі оренди від 19 квітня 2006 року, зареєстрованого 09 серпня 2006 року за № 95, який було укладено між ОСОБА_2 та ПП «ЗІС», виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_2 у графі «Орендодавець» у договорі оренди від 19 квітня 2006 року, зареєстрованого 09 серпня 2006 року за № 94, який було укладено між ОСОБА_2 та ПП «ЗІС», виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Разом із тим встановлено, що 07 травня 2010 року ОСОБА_2 та ПП «ЗІС» до оскаржуваних договорів оренди були внесені зміни (доповнення), зокрема, до пункту 8, відповідно до якого термін дії договору продовжується на 15 років до 2025 року, та до пункту 9, відповідно до якого змінено розмір орендної плати. Ці зміни були підписані сторонами договору та зареєстровані у Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 12 травня 2010 року за № 85 та № 86 .

При цьому суди попередніх інстанцій, зробивши висновок про недійсність договорів оренди №№ 148, 158, укладених сторонами 19 квітня 2006 року, та відмовивши у застосуванні наслідків спливу строку позовної давності, не врахували факт внесення сторонами змін до цього договору додатковими угодами 07 травня 2010 року. При цьому справжність підпису ОСОБА_2 у додаткових угодах позивач у справі не оспорювала.

Також встановлено, що допитані під час розгляду справи в суді першої інстанції свідки ОСОБА_3 , і ОСОБА_4 пояснили, що ОСОБА_2 у 2010 році особисто підписала зміни до договорів оренди і особисто отримувала грошові кошти як орендну плату, про що розписувалась у відомостях. Свідок ОСОБА_5 пояснила, що до 2012 року ОСОБА_2 приходила, розписувалась за орендну плату, ніколи претензій не пред`являла. В 2011-2012 роках ОСОБА_1 отримувала орендну плату замість ОСОБА_2 , а після її смерті отримала і за 2013 рік.

Вказані обставини мають суттєве значення при визначенні часу, коли ОСОБА_2 та спадкоємець після її смерті - позивач ОСОБА_1 дізналися про порушення права власника земельних ділянок та для визначення початку перебігу позовної давності, про застосуванні наслідків спливу якого заявлено відповідачем.

Відповідно до частини першої статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій не дано належної оцінки вказаним доказам, не у повній мірі досліджено обставини (у тому числі і щодо укладення додаткових угод до оскаржених договорів), за яких ОСОБА_2 та спадкоємець після її смерті - позивач ОСОБА_1 дізналися про порушення права власника земельних ділянок, у зв`язку з чим передчасно визначено момент, з якого почався перебіг позовної давності для захисту права. На цій підставі відмова судів у застосуванні наслідків спливу позовної давності є передчасною та такою, що не обґрунтована належним чином дослідженими доказами, що є порушенням норм процесуального права.

Також судами першої та апеляційної інстанцій на надано належної оцінки доводам відповідача щодо здійснення ОСОБА_2 та її спадкоємицею ОСОБА_1 - з однієї сторони та ПП «ЗІС» - з іншої сторони усіх дій, спрямованих на вчинення (виконання) договорів оренди спірних земельних ділянок, та про обізнаність вказаних осіб щодо наявності договорів оренди цих земельних ділянок.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки судом першої інстанції допущені порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції в межах наданих йому повноважень не усунув зазначені порушення, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного підприємства «ЗІС» задовольнити частково.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 13 червня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 05 вересня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

В. П. Курило