РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року Вишгородський районний суд Київської області у складі головуючого судді Баличевої М.Б, секретаря Дехтяренко О.В., за участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Слесарчука В.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, в якій з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 07.02.2019 року просив інформацію поширену відповідачем, ОСОБА_3 08.06.2018 року під час ранкового засідання Верховної Ради України з трибуни парламенту, а саме: «можуть собі абсолютно вільні українофоби і манкурти українського нараду заявляти абсолютно брехливі заяви Кремля про те, що нібито український ОСОБА_4 ОСОБА_5 є терористом і тим, хто здійснює злочини проти українського народу…Ми вимагаємо від вас , щоб ви віддали відповідним міністерствам вказівки щодо вдосконалення захисту інформаційного простору України від зовнішнього інформаційного впливу. Я також звертаюсь до Голови Служби безпеки України надати належну правову оцінку тим заявам, які лунають …. Які повністю повторюють пропагандистські тези Кремля…. розповсюджують брехливі кремлівські пропаганди і українофобських висловів окремих депутатів на кшталт подонка Мураєва…», визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_2 ; зобов`язати ОСОБА_3 спростувати поширену ним 08.06.2018 року з трибуни Верховної Ради України інформацію у такий самий спосіб як вона була поширена шляхом проголошення з трибуни Верховної Ради України на першому пленарному засіданні з дня набрання рішенням законної сили в цій справі спростування наступного змісту: «інформація, поширена мною, народним депутатом України ОСОБА_3 08 червня 2018 року під час ранкового засідання Верховної Ради України з трибуни парламенту, а саме: «можуть собі абсолютно вільні українофоби і манкурти українського нараду заявляти абсолютно брехливі заяви Кремля про те, що нібито український ОСОБА_4 ОСОБА_5 є терористом і тим, хто здійснює злочини проти українського народу…Ми вимагаємо від вас , щоб ви віддали відповідним міністерствам вказівки щодо вдосконалення захисту інформаційного простору України від зовнішнього інформаційного впливу. Я також звертаюсь до Голови Служби безпеки України надати належну правову оцінку тим заявам, які лунають …. Які повністю повторюють пропагандистські тези Кремля…. розповсюджують брехливі кремлівські пропаганди і українофобських висловів окремих депутатів на кшталт подонка Мураєва…», рішенням Вишгородського районного суду Київської області визнана недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_2 »; судові витрати стягнути з відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.06.2018 року народним депутатом України VIII скликання, головою підкомітету з питань соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей комітету Верховної Ради України було оголошено наступну промову: «10:48:11 ОСОБА_3

ОСОБА_6 , звертаюсь від депутатської фракції «Народного фронту». Ми глибоко обурені тією ситуацією, яка зараз відбувається в інформаційному просторі нашої держави. Там, де можуть собі абсолютно вільно українофоби і манкурти українського нараду заявляти абсолютно брехливі заяви Кремля про те, що нібито український ОСОБА_4 ОСОБА_5 є терористом і тим, хто здійснює злочини проти українського народу…Ми вимагаємо від вас , щоб ви віддали відповідним міністерствам вказівки щодо вдосконалення захисту інформаційного простору України від зовнішнього інформаційного впливу.

Я також звертаюсь до Голови Служби безпеки України надати належну правову оцінку тим заявам, які лунають …. Які повністю повторюють пропагандистські тези Кремля…. розповсюджують брехливі кремлівські пропаганди і українофобських висловів окремих депутатів на кшталт подонка Мураєва…».

Зазначена публічно поширена інформація про позивача ОСОБА_2 є недостовірною, негативною, такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, а тому підлягає спростуванню.

Ухвалою Печерського районного судум. Києва від 18.07.2018 року вищезазначену позовну заяву передано на розгляд до Вишгородського районного суду Київської області відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05.11.2018 року вищевказану цивільну справи прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 17.05.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 07.10.2019 року у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі відмовлено.

Представник позивача у судовому засданні позовну заяву підтримав з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 07.02.2019 року та просив її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовну заяву не визнала, 22.01.2019 року надала на адресу суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників процессу, оглянувши диск від 08.06.2018 року з відеозаписом телеканалу «112 Україна» та дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. 3, 28).

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

За положеннями ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.

Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Судом встановлено, що народний депутат України VIII скликання ОСОБА_3 08 червня 2018 року під час виступу з трибуни на ранковому пленарному засіданні Верховної Ради України останнім була поширена інформація про позивача ОСОБА_2 , а саме: «10:48:11 ОСОБА_3 :

" ОСОБА_6 , звертаюсь від депутатської фракції «Народного фронту». Ми глибоко обурені тією ситуацією, яка зараз відбувається в інформаційному просторі нашої держави. Там, де можуть собі абсолютно вільно українофоби і манкурти українського нараду заявляти абсолютно брехливі заяви Кремля про те, що нібито український ОСОБА_4 ОСОБА_5 є терористом і тим, хто здійснює злочини проти українського народу…Ми вимагаємо від вас , щоб ви віддали відповідним міністерствам вказівки щодо вдосконалення захисту інформаційного простору України від зовнішнього інформаційного впливу.

Я також звертаюсь до Голови Служби безпеки України надати належну правову оцінку тим заявам, які лунають …. Які повністю повторюють пропагандистські тези Кремля…. розповсюджують брехливі кремлівські пропаганди і українофобських висловів окремих депутатів на кшталт подонка Мураєва…».

При цьому, інформація аналогічного змісту була також розміщена ІНФОРМАЦІЯ_1 в прямому ефірі телеканалу «112 Україна» на веб-сайті https://112/ua/politika/verhovnaya-rada-onlayn-translyaciya-zasedaniya-parlamenta-241242.html):, яка була оглянута під час судового засідання.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зі змісту поширеної інформації можна дійти висновку, що інформація, поширена народним депутатом України ОСОБА_3 містить і фактичні дані, і є оціночним судженням з допустимою у демократичному суспільстві критикою фізичних осіб, що є одним з проявів виконання ним обов`язків народного депутата України, оскільки позивач є публічною особою, межа допустимої діяльності та дій якого є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

Суд дійшов до такого висновку, виходячи з такого.

У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації від 12 лютого 2004 року, Комітет Міністрів Ради Європи, вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Резолюцією Ради Європи 1165 1998 року про право на приватність передбачено, що публічні фігури - це особи, які займають державні посади і/чи використовують державний ресурс, а також усі ті, хто відіграє певну роль у громадському житті, чи то в галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи будь-якій іншій сфері.

Таким чином, позивач ОСОБА_2 є публічною фігурою, оскільки він обіймав посаду народного депутата України 7 та 8 скликання.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де ІНФОРМАЦІЯ_2 і ІНФОРМАЦІЯ_3 , Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Тобто з цього рішення вбачається, що навіть образлива форма висловлювання не перешкоджає віднесенню його до оціночного судження.

Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, п. 46).

Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування».

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження».

Судом встановлено, що поширення відповідачем інформації про позивача ОСОБА_2 мало місце на ранковому пленарному засіданні Верховної Ради України 08 червня 2018 року, де ОСОБА_3 висловив виключно своє суб`єктивне ставлення та надав власну оцінку твердженню позивача ОСОБА_2 , здійснену ним напередодні в прямому ефірі телеканалу «112 Україна».

Суд також бере до уваги, що відповідач ОСОБА_3 був народним депутатом України, першим заступником голови депутатської фракції політичної парті «Народний фронт», головою підкомітету з питань соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей комітету Верховної Ради України з питань національної безпеки і оборони.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат відповідно до закону розглядає звернення виборців, а також від підприємств, установ, організацій, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, вживає заходів для реалізації їх пропозицій і законних вимог, інформує виборців про свою депутатську діяльність під час особистих зустрічей з ними та через засоби масової інформації.

Згідно з ч. 4 ст. 17 Закону народний депутат має право порушувати у Верховній Раді України або її органах питання про необхідність проведення перевірок додержання законів органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та об`єднаннями громадян, розташованими на території України, чи їх посадовими особами, про проведення розслідувань з питань, що становлять суспільний інтерес, та брати участь у таких розслідуваннях в порядку, встановленому законом.

Частиною 5 вказаної статті передбачено, що народний депутат як представник державної влади у разі порушення прав, свобод і інтересів людини та громадянина, що охороняються законом, та інших порушень законності має право на місці вимагати негайного припинення порушення або звертатися з вимогою до відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ та організацій припинити такі порушення. У разі порушення законності народний депутат може звернутися з депутатським зверненням до відповідних посадових осіб правоохоронних органів чи органів виконавчої влади, що здійснюють державний контроль у відповідній галузі.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 24 зазначеного Закону народний депутат зобов`язаний, серед іншого, інформувати виборців про свою депутатську діяльність через засоби масової інформації, на зборах виборців періодично, але не рідше двох разів на рік.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Разом з тим, поширена інформація про позивача не носить негативний характер, виходячи з наведених обставин, у зв`язку з чим право позивача на повагу до гідності, честі та ділової репутації не порушене.

Таким чином, інформація, яку просить спростувати позивач, була поширена народним депутатом України ОСОБА_3 під час засідання Верховної Ради України, що транслювалось в прямому ефірі, та її дослівним відтворенням, така інформація не є недостовірною, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір позивачу не відшкодовується.

На підставі викладеного та керуючись ст. 297, 299, 277 ЦК України, ст. 1, 30 Закону України «Про інформацію» та ст. 12, 13, 81, 141-142, 200, 263-265, 267, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення через Вишгородський районний суд Київської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 17 жовтня 2019 року.

Головуючий: М.Б. Баличева