"17" жовтня 2019 р.
справа № 642/1585/19
провадження 2/642/917/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 жовтня 2019 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Грінчук О.П.,
за участю секретаря Сузанського О.І.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовною заявою ТОВ «Фінансова компанія «Груп Фактор» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,
Ухвалою суду від 15.03.2019 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.
08.04.2019 після усунення недоліків позивачем, справу відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено перше судове засідання.
Представник позивача до судового засідання не з`явився, в матеріалах справи містяться заяви представника позивача, у яких він просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, у разі не явки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи.
При цьому, в ході судового розгляду судом було визнано явку представника позивача обов`язковою, судом задоволено клопотання представника позивача про розгляд цивільної справи в режимі відеоконференції, проте представник позивача двічі не з`явився до Шевченківського районного суду м.Києва для участі у розгляді справи в режимі відеоконференції, про дату, час та місце проведення судового засідання з його участю повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Таким чином, суд не вбачає підстав, які б перешкоджали розгляду цивільної справи без участі представника позивача на підставі наявних в справі матеріалів.
Крім того, відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином в установленому законом порядку. Про причини неявки суд не сповістив, відзив на позовну заяву не надав.
Суд вважає, що відповідач не з`явився до суду без поважних причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
У зв`язку з викладеним, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося.
Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, встановив, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів.
З матеріалів справи судом встановлено, що 12 липня 2016 року о 10 годині 30 хвилин ОСОБА_1 керував автомобілем Opel Ascona, д.н. НОМЕР_6 , в смт. Пісочин на площі Ю.Кононенка, 1, здійснив розворот з правої крайньої смуги через дві суцільних лінії розмітки, в результаті чого сталося зіткнення з автомобілем ВАЗ, д.н. НОМЕР_4 , в результаті чого відбулося зіткнення з Фольксваген, д.н. НОМЕР_2 , який в свою чергу здійснив зіткнення з ВАЗ, д.н. НОМЕР_5 , а також Chevrolet, д.н. НОМЕР_3 , здійснила зіткнення з ВАЗ, д.н. НОМЕР_7 , внаслідок чого зазначені автомобілі зазнали механічних пошкоджень та була заподіяна матеріальна шкода. Крім того, водій ОСОБА_1 на момент зазначеного ДТП відповідно протоколу про адміністративне правопорушення серії АП1 №915048 від 12.07.2016 року перебував у стані алкогольного сп`яніння (хитка хода, характерний запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів). Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку із застосуванням спеціального приладу та у лікаря-нарколога в наркологічному центрі за адресою: м. Харків, вул. Шевченка, 26, у присутності двох свідків водій ОСОБА_1 відмовився.
Постановою Ленінського районного суду м.Харкова від 30.08.2016 винним у правопорушенні, передбаченому ст. 124 КУпАП визнано ОСОБА_4 та піддано штрафу у розмірі 340 грн. та визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч.1 ст. 130 КУпАП визнано ОСОБА_1 та позбавлено права керувати транспортним засобом строком на 1 рік. Дата набрання постановою чинності відсутня.
Судом також з`ясовано, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент вчинення вищевказаного ДТП була застрахована в ПрАТ «Київський страховий дім» згідно договору про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 19.01.2016, поліс №АЕ-7410042.
Позивач зазначає, що усі учасники ДТП, крім ОСОБА_1 , повідомили страховик про вищевказану подію.
19.01.2017 ОСОБА_2 як потерпіла сторона, власник транспортного засобу «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_2 , з метою отримання відшкодування звернувся до ПрАТ «Київський страховий дім» із заявою про виплату страхового відшкодування.
Страховим актом №712-6789/1/1 від 18.04.2017 по договору страхування №АЕ-7410042 від 19.01.2016, до виплати сума страхового відшкодування підлягає у розмірі 49 000,00 грн.
Ст. 1191 ЦК України та п. п. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової; відповідальності власників наземних транспортних засобів, передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Згідно зі ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
09.08.2018 між ПрАТ «Київський страховий дім» та ТОВ «ФК «Груп Фактор» укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за яким первісний кредитор відступив новому кредитору шляхом продажу права вимоги на отримання відшкодування в порядку регресу по вказаній вище ДТП.
Згідно витягу з Додатку №1 до Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 09.08.2018 ПРАТ «Київський страховий Дім» передав ТОВ «ФК «Груп Фактор» право вимоги страхового відшкодування із ОСОБА_1 , розмір права вимоги становить 49 000 грн., № договору АЕ-7410042.
Положенням ч.1 ст. 516 ЦК України вбачається, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Умови договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформленого полісом №АЕ-7410042, не місять обмежень щодо можливості відступлення права вимоги.
Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Позивач, як на підставу пред`явлення позову, зазначає, що отримав право подання регресного позову, оскільки ОСОБА_1 після скоєння ДТП не повідомив страховика у строки, передбачені законом, про ДТП, та, як встановлено з постанови Ленінського районного суду м.Харкова від 30.08.2016, під час ДТП він знаходився в стані алкогольного сп`яніння та відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, що передбачено п.п. «в», «ґ» п. 38.1.1 ч. 38.1. ст. 38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Щодо вказаних підстав суд зазначає наступне.
Частиною 6 статті 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
При цьому, надана позивачем копія постанови Ленінського районного суду м.Харкова від 30.08.2016 в матеріалах справи, якою, зокрема, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень за ст. 124, ч.1 ст. 130 КУпАП та якою встановлені обставини, що останній керував т.з. у стані алкогольного сп`яніння та відмовився від проходження встановленого законом огляду на стан сп`яніння - не містить відмітки про набрання нею законної сили.
За допомогою вільного доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень та Автоматизованої системи документообігу суду Д-3 судом встановлено, що постановою Апеляційного суду Харківської області від 01.11.2016 постанову Ленінського районного суду м.Харкова від 30 серпня 2016 року в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.124, ч.1 ст.130 КУпАП, скасовано, матеріали справи повернуто начальнику Управління патрульної поліції у м. Харкові для належного до оформлення.
З Автоматизованої системи документообігу суду Д-3 встановлено, що вказана справа двічі поверталась до Ленінського районного суду м.Харкова після дооформлення, проте знову ж таки поверталась до Управління патрульної поліції для доопрацювання не усунених недоліків. Більше до суду вона не надходила.
З врахуванням постанови Апеляційного суду Харківської області від 01.11.2016, якою скасовано постанову Ленінського районного суду м.Харкова від 30.08.2016 в частині визнання винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень за ст. 124, ч.1 ст. 130 КУпАП, та встановлення обставин вчинення ним цих правопорушень, суд вважає, що позивачем не доведено підставу пред`явлення позову в порядку регресу до ОСОБА_1 , у зв`язку з не встановленням належними та допустимими доказами його вини, що полягала у відмові від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння та в керуванні транспортним засобом в алкогольному стані.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення позовних вимог на підставі пп. «в» п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Правовою підставою заявлених вимог позивач вказав також приписи пп. «ґ» п. 38.1.1 ч. 38.1. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме те, що відповідач у встановлений цим Законом строк не повідомив позивача про настання страхового випадку.
Факт неповідомлення страховика про ДТП є підставою для подання страховиком регресного позову.
Проте в разі, якщо факт настання страхового випадку зафіксований правоохоронними органами; страховик сплатив страхове відшкодування, то сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може братися за основу ухвалення рішення, яке повинно ґрунтуватися на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов`язаннях, адже регресні зобов`язання входять до групи позадоговірних, тому спори з таких зобов`язань повинні вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.
З огляду на зміст наведених правових норм можна зробити висновок, що в разі, якщо страхувальник не повідомив у встановлені строки страховика про настання такої події, внаслідок чого в останнього виникли необґрунтовані виплати, то після виплати страхового відшкодування страховик має підстави для регресного позову до страхувальника.
Аналогічну правову позицію висловив і Верховний Суд у своїх постановах від 14.02.2018 року № 760/5736/15-ц та від 28.02.2018 року № 722/1929/15-ц.
Необґрунтована виплата страхового відшкодування має місце у разі, коли страховика не було повідомлено про страховий випадок жодним з учасників ДТП, що призвело до неможливості страховика встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.
Законом встановлений обов`язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП - для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.
Матеріалами справи доводиться, що після страхового випадку водій ОСОБА_3 , який керував автомобілем «Фольксваген», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 , наступного дня, а саме 13.07.2016 звернувся до страховика із повідомленням про ДТП із зазначенням всіх даних, необхідних для проведення страхового розслідування та згодом із заявою про виплату страхового відшкодування.
Таким чином, страховик мав можливість переконатися, що подія є страховим випадком.
Крім того, сам факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, він зафіксований правоохоронними органами, шляхом складання протоколів про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_1
Своєчасно отримавши повідомлення про настання страхового випадку, ПрАТ «Київський страховий дім» провело відповідне страхове розслідування, за результатами якого визнало ДТП страховим випадком та сплатило ОСОБА_2 страхове відшкодування.
Тому підставу позивача пред`явлення вказаного позову як не повідомлення страховика протягом трьох робочих днів з дня настання ДТП про настання страхового випадку, суд не бере до уваги з огляду на те, що неповідомлення водієм забезпеченого транспортного засобу за умови здійснення повідомлення страховика іншим учасником ДТП, а також отримання інформації про транспортну подію, доводить факт своєчасного інформування позивача, який повністю в межах страхового розслідування реалізував свої права, не зафіксував при цьому випадків зловживання зі сторони учасників ДТП .
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення позовних вимог на підставі пп. «ґ» п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
На підставіст.ст.76-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір у зв`язку з відмовою у задоволенні заявлених вимог суд залишає за рахунок позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-82, 141, 247, 263-265, 280-284, 354 ЦПК України, ст.ст. 514, 516, 993, 1191 ЦК України, суд,-
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивачем апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана в загальному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Харкова.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.