Провадження № 22-ц/801/459/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 рокуСправа № 127/18682/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Сала Т. Б., Шемети Т. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці Вінницької області, про стягнення майнової шкоди, за апеляційною скаргою Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2018 року у складі судді Бойка В. М. від 26 листопада 2018 року (повний текст рішення складено 30 листопада 2018 року),

встановив:

30 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, за яким просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 27026 грн 66 к. майнової шкоди у вигляді недоотриманого щомісячного довічного утримання, завданої законом, що визнаний неконституційним.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що Управлінням Пенсійного фонду України в м. Вінниці йому призначено щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці з 15 грудня 2016 року у розмірі 23232 грн 00 к. Починаючи з дня призначення довічного грошового утримання судді у відставці та до 01 березня 2018 року з нього пенсійним фондом незаконно щомісячно утримувався податок з доходів фізичних осіб та військовий збір. Всього утримано податку та збору 27026 грн 66 к. Вважав, що дії по утриманню податку з доходів фізичних осіб та військового збору з довічного грошового утримання судді у відставці є незаконними, тому що рішенням Конституційного суду України від 27 лютого 2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (далі ПК України), яким передбачено, шо до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-УІІ (далі Закон № 1166) пункт 164.2 статті 164 Кодексу доповнено новим підпунктом 164.2.19, яким передбачено включення до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2018 року позов задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби України 27026 грн 66 к. майнової шкоди у вигляді недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Рішення суд першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок прийняття Закону № 1166 пункт 164.2 статті 164 ПК України доповнено новим підпунктом 164.2.19. Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України, тому внаслідок закону, визнаного неконституційним, відбулось фактичне звуження змісту і обсягу прав позивача на майно, зокрема, пенсійні виплати, на які він міг очікувати відповідно до норм законодавства, чинного на момент виникнення відповідних прав. Рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України.

В апеляційній скарзі Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що не можна вважати збитками грошові кошти, що не отримані громадянином у зв`язку із їх утриманням у вигляді обов`язкових податків та зборів відповідно до положень чинного законодавства. Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області нести відповідальності за дії інших органів державної влади не може.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 квітня 2019 року апеляційне провадження зупинене до перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 686/6775/18 за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Хмельницькому Хмельницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, про відшкодування шкоди за касаційною скаргою Управління Державної казначейської служби України у м. Хмельницькому Хмельницької області.

У зв`язку з ухваленням 05 вересня 2019 року постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільно суду у справі № 686/6775/18, ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 вересня 2019 року провадження у справі поновлено.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Частини перша та друга статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачають, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював суддею апеляційного суду Вінницької області і рішенням Вищої ради правосуддя № 3046/0/15-16 від 08 грудня 2016 був звільнений з посади у зв`язку із поданням заяви про відставку. Наказом голови апеляційного суду Вінницької області № 101/2-07к від 14 грудня 2016 року ОСОБА_1 виведений зі штату Апеляційного суду Вінницької області, як звільнений у зв`язку із поданням заяви про відставку (а. с. 4 9).

ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Вінниці та отримує щомісячне довічне грошове утримання як суддя у відставці на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (а. с. 10).

Згідно з довідкою Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці від 19 липня 2018 року ОСОБА_1 з 15 грудня 2016 року призначено щомісячне грошове утримання у розмірі 23232 грн 00 к. За період з грудня 2016 року по 01 березня 2018 року з ОСОБА_1 Управлінням Пенсійного фонду України в м. Вінниці щомісячно утримувався податок з доходів фізичних осіб та військовий збір, всього за цей період утримано 27026 грн 66 к. (а. с. 11).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги та законність прийнятого у справі рішення, необхідно зазначити наступне:

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суд розглядає в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватно-правових відносин.

Згідно із частиною першою статті 19 Кодекс адміністративного судочинства (далі КАС), юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон № 2862-XII «Про статус суддів» (далі Закон № 2862-XII), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (тобто на момент початку роботи ОСОБА_1 з 20 листопада 2002 року суддею Староміського районного суду м. Вінниці) та втратив чинність 01 січня 2012 року.

У преамбулі Закону № 2862-XII (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що цей Закон визначає статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції України і законів України, охорони прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону № 2862-XII передбачалося, що професійні судді та залучені у визначених законом випадках для здійснення правосуддя представники народу є носіями судової влади в Україні, які здійснюють правосуддя незалежно від законодавчої та виконавчої влади. Судді є посадовими особами судової влади, які відповідно до Конституції України наділені повноваженнями здійснювати правосуддя і виконувати свої обов`язки на професійній основі в Конституційному Суді України та судах загальної юрисдикції.

Питання обрання (призначення) суддів регулювалося статтею 9 Закону № 2862-XII, у частинах другій та третій якої зазначалося, що судді судів загальної юрисдикції обираються Верховною Радою України безстроково. Судді, які вперше пройшли конкурсний відбір, призначаються на посаду судді строком на п`ять років Президентом України. Порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України визначається Законом України «Про порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України».

Відповідно до частини четвертої статті 44 (матеріальне і побутове забезпечення суддів) Закону № 2862-XII суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки 10 %, понад 5 років 15 %, понад 10 років 20 %, понад 15 років 25 %, понад 20 років 30 %, понад 25 років 40 % від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Згідно із Законом № 107-VI внесені зміни до частини четвертої статті 44 Закону № 2862-XII щодо визначення розміру надбавки за вислугу років від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас.

З урахуванням змін, внесених Законом № 107-VI, частину четверту статті 44 Закону № 2862-XII викладено у новій редакції, а саме: суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки 10 %, понад 5 років 15 %, понад 10 років 20 %, понад 15 років 25 %, понад 20 років 30 %, понад 25 років 40 % від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнано неконституційними зміни, внесені до статті 44 Закону № 2862-XII Законом № 107-VI.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби України 27026 грн 66 к. майнової шкоди у вигляді утриманого податку з доходів фізичних осіб та військового збору, завданої позивачеві внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц та у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17.

Згідно з частиною статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Указане залишилося поза увагою суду першої інстанції, не дослідивши питання юрисдикційності спору, суд помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У пункті 4 частини першої статті 374, частиною першою статті 377 ЦПК України встановлено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина 2 статті 377 ЦПК України).

З огляду на вказане колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2018 року скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2018 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці Вінницької області, про стягнення майнової шкоди, закрити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий підпис О. С. Панасюк

Судді: підпис Т. Б. Сало

підпис Т. М. Шемета

Згідно з оригіналом О. С. Панасюк