Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 462/2833/17

провадження № 61-3470св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Львівський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - орган опіки і піклування Залізничної районної адміністрації Львівської місцевої ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 жовтня 2017 року у складі судді Постигач О. Б., та на постанову Львівського апеляційного суду Херсонської області від 29 січня 2019 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року Львівський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України (далі - Львівський НДЕКЦ) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення

ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , їхніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із вказаного житлового приміщення без надання їм іншого житлового приміщення.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу від

10 грудня 2003 року Міністерство внутрішніх справ України (далі -

МВС України) придбало квартиру АДРЕСА_1 . Згідно з наказом МВС України від 24 листопада 2016 № 1020, Актом приймання-передачі та Актом приймання-передачі основних засобів від 06 березня 2017 року спірна квартира передана на баланс Львівського НДЕКЦ.

Зазначав, що позивач не може розпоряджатися вказаним майном, включити квартиру до числа службових, прийняти рішення про надання службового житла для працівників Львівського НДЕКЦ, оскільки у спірній квартирі без законних підстав проживають відповідачі.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заперечують проти добровільного виселення, що порушує право Львівського НДЕКЦ розпоряджатися квартирою, у якій відповідачі не зареєстровані, з урахуванням положень статті 116 ЖК УРСР, просив позовні вимоги задовольнити.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду Херсонської області від 29 січня 2019 року, позов Львівського НДЕКЦ задоволено.

Усунено перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з вказаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із доведеності позовних вимог, оскільки вважав, що відповідачі вселилися в квартиру АДРЕСА_1 самовільно, без достатніх правових підстав, не бажають добровільно з неї виселятися, чим порушують право позивача як законного володільця майна, яке підлягає захисту шляхом задоволення вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження належним йому майном шляхом виселення відповідачів із спірного жилого приміщення, яке вони займають без законних на те підстав.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

14 лютого 2019 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, підписану представником ОСОБА_3 , у якій просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 жовтня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду Херсонської області від 29 січня 2019 року, іухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Львівського НДЕКЦ. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно не дослідили обставини, що мають значення для справи, та дійшли помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Зокрема, суди не звернули увагу на те, що єдиним власником спірної квартири є МВС України, яке з позовними вимогами до суду не зверталося, а тому проживання відповідачів жодним чином не порушує право Львівського НДЕКЦ.

Крім того, посилаючись на незаконне та самовільне вселення, суди не звернули увагу, що відповідачі вселилися в квартиру АДРЕСА_1 з дозволу батька - ОСОБА_1 , якому відповідно до договору дарування квартира була подарована, а тому суди помилково та необґрунтовано застосували до спірних правовідносин положення статті 116 ЖК УРСР.

Доводи інших учасників справи

19 березня 2019 року Львівський НДЕКЦ подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. При цьому посилається на необґрунтованість вимог скарги та законність рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 жовтня 2017 року, залишеного без змін постановою Львівського апеляційного суду Херсонської області від 29 січня 2019 року.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з суду першої інстанції та зупинено виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова

від 11 жовтня 2017 року та постанови Львівського апеляційного суду Херсонської області від 29 січня 2019 року.

Справу № 462/2833/17-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи відзиву, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак оскаржувані судові рішення не відповідають зазначеним вимогам закону.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є державною власністю і належить МВС України на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І. Р. (а.с.14).

Відповідно до наказу МВС України № 1020 від 24 листопада 2016 року, акту приймання-передачі квартири від 18 січня 2017 року та акту приймання-передачі основних засобів від 06 березня 2017 року вказана квартира була передана з балансу МВС України на баланс Львівського НДЕКЦ МВС України.

З висновку про результат перевірки від 13 квітня 2017 року, затвердженого начальником Залізничного ВП ГУНП у Львівській області підполковником поліції Гарасим П. С., встановлено, що спірна квартира на праві державної власності належить МВС України, за вказаною адресою проживає ОСОБА_2 , в квартирі вона не зареєстрована, а лише сплачує комунальні послуги.

Повідомленням ГУ Національної поліції у Львівській області Залізничного відділу поліції від 18 травня 2017 року Львівському НДЕКЦ рекомендовано звернутися з позовом за захистом своїх прав та інтересів у порядку цивільного судочинства.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири без надання іншого житлового приміщення, Львівський НДЕКЦ як на підставу своїх вимог посилався на порушення його права як балансоутримувача розпоряджатися спірним майном.

Судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 10 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І. Р., квартира АДРЕСА_1 є державною власністю і належить МВС України.

Наказом МВС України № 1020 від 24 листопада 2016 року вказана квартира була передана з балансу МВС України на баланс Львівського НДЕКЦ МВС України.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 653/1096/16-ц зробила висновок, що позов про виселення є негаторним.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вмагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

У постанові Верховного Суду України від 12 червня 2007 року у справі

№ 3-1584к07 зроблено правовий висновок про те, що перебування майна, у тому числі приміщень, споруд, будинків на балансі підприємства (організації) ще не є безспірною ознакою його права власності. Баланс підприємства (організації) є формою бух галерського обліку, визначення складу і вартості майна та не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства (організації).

При ухваленні оскаржуваних судових рішень судами не враховано, що матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Встановивши, що власником спірного майна є МВС України, а з негаторним позовом звернувся Львівський НДЕКЦ, судами першої та апеляційної інстанцій, не вирішено питання, яке саме право балансоутримувача порушено, не з`ясовано, чи є Львівський НДЕКЦ належним позивачем у справі.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що відповідачі без законних підстав, самовільно вселилися у квартиру АДРЕСА_1 , а тому підлягають виселенню зі спірної квартири без надання іншого приміщення в силу вимог статті 116 ЖК УРСР.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на наступне.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У частині третій статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме: без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

У висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі за № 6-201Оцс16, вказано, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статі 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, про те, що відповідачі самовільно, без правових та законних підстав вселилися в квартиру АДРЕСА_1 , а тому підлягають виселенню ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення є передчасним, оскільки на момент вселення відповідачі вселилися до спірного житлового приміщення за згодою його власника - ОСОБА_6 .

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс у результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів із житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суди попередніх інстанцій не врахували положення статті 8 Конвенції, не надали належної оцінки тому, чи відповідатиме виселення відповідачів зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у статті 8 Конвенції, чи є таке втручання у право відповідачів на житло пропорційним, із урахуванням тривалого проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні, а також не встановили, чи є Львівський НДЕКЦ як балансоутримувач належним позивачем у справі.

Суд першої інстанції при розгляді справи не дотримався вимог статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час постановлення рішення, що оскаржується) належним чином не дослідив докази, необхідні для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Допущені судом першої інстанції порушення не були усунуті в результаті апеляційного перегляду.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Встановивши, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції постановлено без додержання норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої та апеляційної інстанцій скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Звертаючись до суду, позивач, як на підставу позову посилався на частину третю статті 116 ЖК України, проте, як встановлено судами,відповідачі не самоправно зайняли спірну квартиру, а вселилися до неї, як члени сім`ї власника ще у 2006 році, а тому підстав для виселення їх без надання іншого жилого приміщення немає.

Частиною першої статті 412 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а частиною третьої цієї статті передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що суди першої та апеляційної інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, однак неправильно застосовані норми матеріального права, відповідно до положень статті 412 ЦПК України судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи викладене, з Львівський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України підлягають стягненню понесені судові витрати на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в розмірі 3443, 6 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 жовтня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду Херсонської області від 29 січня 2019 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення- відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик