П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Будулуци М.С.

суддів: Біляєвої О.М., Санікової О.С.

за участю секретаря судового засідання Сергєєвої К.О.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 10 липня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна за представництвом Прокуратури Донецької області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди (справа № 234/19950/18, суддя Чернобай А.О., рішення ухвалене в м. Краматорськ Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна за представництвом прокуратури Донецької області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди.

Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 24 травня 2018 року він звернувся до начальника Першого слідчого відділу Слідчого управління прокуратури Донецької області з Заявою-повідомленням про вчинення кримінального правопорушення та про притягнення до кримінальної відповідальності старшого слідчого відділу Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області Прокоф`єву О.В. за умисне невиконання ухвал Краматорського міського суду від 27 березня 2017 року та 06 квітня 2017 року, що набрали законної сили, вчинені службовою особою, яка займає відповідальне чи особливо відповідальне становище, якщо вони заподіяли істотну шкоду охоронюваним законом правам і свободам громадян, державним інтересам, інтересам юридичних осіб за ч. 3 ст. 382 КК України. Цей факт підтверджується Заявою-повідомленням А. В. Стулікова від 24 травня 2018 року.

Начальник Першого слідчого відділу Слідчого управління прокуратури Донецької області Руденко І.О., не пізніше 24 годин після подання Заяви-повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не вніс, розслідування обставин, викладених у Заяві-повідомленні від 24 травня 2018 року не розпочав, витяг з Єдиного реєстру досудового розслідування заявнику ОСОБА_3 не надав, чим порушив присягу прокурора в частині прийнятого на себе зобов`язання неухильно додержуватися Конституції та законів України; сумлінним виконанням своїх службових обов`язків сприяти утвердженню верховенства права, законності та правопорядку; захищати права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства і держави.

Зазначив, що цей факт підтверджується ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 01 червня 2018 року № 1-кс/234/2772 по справі № 234/7646/18.

Вважав, що Держава Україна за представництвом Прокурора Донецької області в особі начальник Першого слідчого відділу Слідчого управління прокуратури Донецької області Руденко І.О. порушила його право, гарантоване статтею 40 Конституції України, а саме: що його звернення до державного органу буде розглянуте, що йому буде надано обґрунтовану відповідь у встановлений статтею 214 Кримінального процесуального кодексу України строк, а також тими ж діяннями Держава Україна порушила його право, гарантоване статтею 3 Конституції України, статтями 1, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод на ефективний засіб юридичного, правового захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Спричинена йому, ОСОБА_1 бездіяльністю відповідача моральна шкода у розмірі 134 028,00 грн. полягає у глибоких душевних стражданнях, яких він, як фізична особа, зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та у зв`язку з порушенням його прав людини, гарантованих йому Конституцією України та чинними міжнародними договорами, що викликало у нього сильні негативні почуття, які змінюються одне одним: почуття обурення, почуття невпевненості в майбутньому, почуття відчаю та гніву.

Протиправною, незаконною, неправомірною є бездіяльність прокуратури Донецької області, яка полягала у невиконанні обов`язку відповідних прокурорів внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань по Заяві повідомленню від 24 травня 2018 року.

Спричинену відповідачем йому моральну шкоду він оцінює у розмірі 134 028,00 грн., яку він визначив на підставі методики професора Ерделевського О.М. , яку вважає такою, що спроможна обґрунтувати грошовий еквівалент його душевних, моральних страждань.

Вважає, що виплата грошової компенсації, спричиненої йому моральної шкоди в сумі 134 028,00 грн., дозволить вважати цю виплату розміром матеріальної шкоди, завданої Державі Україна посадовими особами, винними у порушенні прав ОСОБА_1 , та стати підставою для притягнення їх до кримінальної відповідальності і в подальшому стане приводом недопущення іншими прокурорами порушень прав людини та основоположних свобод при виконанні ними своїх службових обов`язків.

Посилаючись на ст. ст. 55, 56 Конституції України, просив суд стягнути з Держави Україна за представництвом прокуратури Донецької області, , за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з єдиного казначейського рахунку на його, ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , користь моральну шкоду, спричинену протиправною бездіяльністю, яка порушила права позивача, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, як невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за результатами розгляду Заяви-повідомлення від 24 травня 2018 року в сумі 134 028,00 гривень; визначити порядок виконання прийнятого судового рішення та вжити заходів для забезпечення його виконання; постановити окрему ухвалу про виявлені при вирішенні спору порушення законодавства та недоліки в діяльності прокуратури Донецької області та стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 10 липня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави України за представництвом Прокуратури Донецької області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду, як незаконне, та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права. Зазначив позивач, що суд першої інстанції позбавив його доступу до правосуддя, фактично не розглянув позов по суті, виніс рішення, яке не відповідає засадам цивільного судочинства, зазначеним в ст. 2 ЦПК України, чим порушив право позивача на справедливий судовий розгляд справи незалежним та неупередженим судом, в порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд порушив принцип диспозитивності судового розгляду, оскільки не розглянув факт спричинення позивачу моральної шкоди, завданої порушенням прав позивача, самостійно визначив його підставу, всупереч викладеної в позовній заяві, як спричинення моральних страждань від порушення прав позивача, чим порушив право позивача на справедливий судовий розгляд справи незалежним та неупередженим судом, в порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд першої інстанції порушив принцип змагальності судового розгляду справи, відхилив докази позивача про факт спричинення моральної шкоди - переживання негативних емоцій внаслідок порушення прав позивача, як людини та громадянина. В той же час відповідач докази позивача не спростував, чим суд порушив право позивача на справедливий судовий розгляд справи незалежним та неупередженим судом, в порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд першої інстанції порушив принцип верховенства права при судовому розгляді справи, оскільки застосував до спірних правовідносин норми права нижчої юридичної сили, ніж ті, на які посилався позивач, не навів мотивів, на підставі яких прийняв рішення не застосовувати зазначені позивачем норми права, чим порушив право позивача на справедливий судовий розгляд справи незалежним та неупередженим судом, в порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд порушив вимогу до вмотивованості судового рішення, оскільки не навів мотивів, за якими відмовив у задоволенні поданих позивачем заяв та клопотань, не зазначив в судовому рішенні про факт подання їх до суду, чим порушив право позивача на справедливий судовий розгляд справи незалежним та неупередженим судом, в порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

В порушення вимог засад цивільного судочинства щодо дослідження обставин, які складають предмет доказування, суд не застосував до встановлених судом обставин справи норми права, яких мав дотримуватися відповідач, та не дав оцінки, чи діяв відповідач відповідно до норм закону та у визначеному законом порядку.

Суд не встановив, чи були порушені відповідачем оспорені права позивача, у встановлених судом обставинах справи, на які посилався позивач.

Суд не застосував до зазначених фактів норми ст. 23 ЦК України, не встановив факт спричинення моральної шкоди позивачу.

Отримавши пояснення щодо негативних емоційних переживань позивача, суд не встановив, чи передувало порушення права позивача його негативним емоціям та переживанням, та які доводи навів відповідач на спростування доказів стосовно наявності причинного зв`язку між порушенням прав позивача та пережитих ним негативних емоцій внаслідок порушення прав позивача.

Суд не дав оцінку тексту листів відповідача, наданих позивачу, як відповідь на його звернення щодо вчиненого кримінального правопорушення, з огляду на обґрунтованість наданої відповіді.

Суд порушив принцип верховенства права при судовому розгляді справи, оскільки застосував до спірних правовідносин мотивування судового рішення Касаційного цивільного суду по справі № 199/1478/17 та порушив принцип правової визначеності при розгляді справи, оскільки не встановив протиправності діянь відповідача, в той час як ухвалою слідчого судді визнано, що відповідач не дотримався вимог ст. 214 КПК України, чим порушив вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Вважає, що суд порушив вимогу законності судового рішення, оскільки не надав оцінки кожному наданому позивачем доказу на його належність та допустимість, не дав оцінку наявним у справі доказам позивача та відповідача у їх сукупності та взаємному зв`язку на предмет їх повноти в межах предмету доказування, не встановив обставин справи, не визначив норми права, які мають бути застосовані до спірних правовідносин, не захистив порушених прав позивача, чим порушив право позивача на справедливий судовий розгляд справи незалежним та неупередженим судом, в порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. (а.с. 125 - 126)

У відзиві на апеляційну скаргу прокуратура Донецької області зазначила, що позивачем не доведено ані наявності незаконних рішень, дій чи бездіяльності визначеного ним кола осіб, ані заподіяння йому моральних страждань, ані причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) заподіювача шкоди та самою завданою шкодою.

Для настання відповідальності необхідним є визнання протиправними, незаконними дій чи бездіяльності правоохоронних органів, що наразі не встановлено та не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Тому, за умов відсутності решти складових для виникнення зобов`язання відшкодування моральної шкоди підстави відсутні.

Прокуратура Донецької області просила апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. (а.с. 135 - 137,138)

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, але про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, через отримання судових повісток (а.с. 143, 144, 157, 158).

Представник прокуратури Донецької області 03 жовтня 2019 року надіслав заяву про розгляд цивільної справи без його участі (а.с. 155-156).

Апеляційний суд вважав можливим розглянути справу за відсутністю позивача та представників відповідачів, оскільки, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Згідно приписів ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Судом першої інстанції встановлено наступні неоспорені обставини.

24 травня 2018 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся із заявою - повідомленням до Краматорської місцевої прокуратури Донецької області щодо притягнення до кримінальної відповідальності старшого слідчого відділу Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області Прокоф`єву О.В. за умисне невиконання ухвал Краматорського міського суду від 27 березня 2017 року та 06 квітня 2017 року, що набрали законної сили, вчинені службовою особою, яка займає відповідальне чи особливо відповідальне становище, якщо вони заподіяли істотну шкоду охоронюваним законом правам і свободам громадян, державним інтересам, інтересам юридичних осіб за ч. 3 ст. 382 КК України. (а.с. 71).

На вказану заяву начальником першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Донецької області Руденко І.О. 30 травня 2018 року було надано відповідь № 17/1-1676 вих. № 18.

З наданої відповіді випливає, що із змісту заяви не вбачається достатніх об`єктивних даних, які б вказували на вчинення старшим слідчим слідчого відділу Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області Прокоф`євою О.В . кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України, а тому підстави для внесення відповідних відомостей до ЄРДР за заявою відсутні (а.с. 53, 72).

Ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 01 червня 2018 року скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою задоволено. Зобов`язано перший слідчий відділ прокуратури Донецької області прийняти та невідкладно зареєструвати заяву про вчинення злочину та розпочати досудове слідство у строки і в порядку, визначені ст. 214 КПК України (а.с. 73-74).

На виконання ухвали суду 15 червня 2018 року прокуратурою Донецької області внесені відомості до ЄРДР за ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду від 01 червня 2018 року щодо зобов`язання внесення до ЄРДР відомостей за заявою ОСОБА_3 про невиконання судового рішення слідчим СВ Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області Прокоф`євою О.В. (а.с. 75).

Суд зазначив, що загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Враховуючи, що жодної з перелічених незаконних дій щодо ОСОБА_1 не було вчинено, як це вбачається з його позовної заяви, наданих ним пояснень та показань як свідка у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що ст.1176 ЦК України не підлягає застосуванню до виниклих спірних правовідносин.

Судом першої інстанції також встановлено, що оскарження ОСОБА_1 бездіяльності посадових осіб прокуратури Донецької області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР на підставі його заяви від 24 травня 2018 року свідчить про реалізацію останнім свого права оскаржувати процесуальну діяльність прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦПК України.

Окрім того, сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.

Внаслідок оцінки показань свідка, у сукупності з матеріалами справи, судом першої інстанції не встановлено спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки ОСОБА_3 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення 24.05.2018 р., 30.05.2018 р. йому було відмовлено у внесенні відомостей до ЄРДР за його заявою, про що також було повідомлено і ОСОБА_3 , не погодившись з таким рішенням прокурора, оскаржив бездіяльність прокурора слідчому судді. За результатами розгляду скарги слідчим суддею скаргу задоволено, зобов`язано перший слідчий відділ прокуратури Донецької області прийняти та невідкладно зареєструвати заяву про вчинення злочину та розпочати досудове слідство у строки і в порядку, визначені ст. 214 КПК України. Відомості за заявою ОСОБА_3 внесені до ЄРДР, розпочато досудове розслідування (кримінальне провадження № 0000353), яке триває до теперішнього часу.

Таким чином, судом не встановлено дій з боку держави Україна за представництвом прокуратури Донецької області, які давали б правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування йому моральної шкоди на підставі статей 1173, 1174, 1176 ЦК України.

Встановивши вказані обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.

За приписами ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Всупереч тверджень апелянта, суд правильно встановив фактичні обставини справи, виниклим правовідносинам дав належну правову оцінку і обґрунтовано відмовив позивачу в задоволенні позову. При вирішенні справи суд належно оцінив докази, надані сторонами, з урахуванням вимог щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, правові висновки суд повно виклав у рішенні та належно їх мотивував.

Апеляційний суд також вважає, що при розгляді справи, суд першої інстанції дотримався принципів верховенства права, змагальності сторін, диспозитивності цивільного судочинства, роз`яснюючи сторонам їхні процесуальні права та обов`язки, надавши можливість сторонам розпоряджатися своїми права щодо предмету спору, дати їм пояснення, подати заяви, долучити письмові докази, заявити клопотання, які розглянуті судом, про що свідчать матеріали справи (а.с. 50 - 53, 55 - 56, 66, 67 - 70, 71, 72, 73 - 74, 75, 80, 81, 92, 93 - 97, 98, 99 - 100, 105, 106 - 107, 111, 117, 118, 119 - 123, 124).

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про позбавлення його доступу до правосуддя, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, порушення судом вимог ст. 2 ЦПК України щодо справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду справи, принципів верховенства права, змагальності сторін, диспозитивності цивільного судочинства суперечить наведеним матеріалам справи, які свідчать про те, що суд розглянув справу з дотриманням зазначених вимог Конвенції, завдань та принципів цивільного судочинства України.

Доводи апелянта про те, що суд неправильно застосував норми матеріального права, не відповідають дійсності, та апеляційний суд їх також відхиляє.

Так, загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 56 Конституції України, згідно якої, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, а також нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Крім того, статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди.

Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Згідно з п. 3 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 2005 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Позивач вважав, що бездіяльністю відповідача йому було спричинено моральну шкоду, яка полягає у глибоких душевних стражданнях, яких він, як фізична особа, зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, та у зв`язку з порушенням його прав людини, гарантованих йому Конституцією України та чинними міжнародними договорами, що викликало у нього сильні негативні почуття, які змінюються одне одним, а саме: почуття обурення, почуття невпевненості в майбутньому, почуття відчаю, почуття гніву. Моральну шкоду він оцінив у розмірі 134 028 грн.

Для виникнення зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до ст. ст. 1166, 1167, 1176 ЦК України вимагається наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу прокуратури, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача (ст. ст. 77, 81 ЦПК України).

Оскільки для виникнення зобов`язання по відшкодуванню шкоди в порядку ст. 1176, 1167 ЦК України необхідна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача (ст.ст. 12, 81 ЦПК України).

Отже, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Належних та допустимих доказів того, що судовим рішенням встановлена вина відповідача та його бездіяльність визнана неправомірною позивачем не надано, тобто вину відповідача в спричиненні моральної шкоди позивачеві не доведено, а тому суд дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції, дослідивши належним чином надані докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено ні наявності незаконних рішень, ні дій чи бездіяльності визначеного ним кола осіб, ні заподіяння йому моральних страждань, ні причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) заподіювача шкоди та самою завданою шкодою.

Обставини справи свідчать про те, що оскарження ОСОБА_1 бездіяльності посадових осіб прокуратури Донецької області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР на підставі його заяви від 24 травня 2018 року є реалізацію останнім свого права оскаржувати процесуальну діяльність прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦПК України.

Окрім того, сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.

Таким чином, лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів прокуратури процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постанові № 199/1478/17 від 30 січня 2019 року.

Твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про незаконність посилання в рішенні суду на правову позицію Верховного Суду, є помилковим і апеляційний суд його відхиляє, оскільки, відповідно до частини 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції також відхиляє твердження позивача про те, що при вирішенні справи судом порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки справу за позовом ОСОБА_1 суд розглянув з дотриманням вимог ст. 6 цієї Конвенції, а незгода з рішенням суду, не свідчить про порушення судом норм Конвенції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові ОСОБА_1 , оскільки правові підстави для його задоволення відсутні. Доводи апеляційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального і матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 10 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 08 жовтня 2019 року.

Суддя Донецького апеляційного суду Будулуца М.С.