Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 362/1113/16-ц

провадження № 61-37031 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Київської області від 18 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Приходька К. П.,

Іванової І. В., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 15 квітня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №79/Л, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 15 000,00 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі та строк встановлених договором та графіком погашення кредиту.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 18 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 79/Л- Р -1, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором від 15 квітня 2005 року № 79/Л в повному обсязі.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта-Банк» (далі - ПАТ «Дельта-Банк») укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, згідно умов якого ПАТ «Дельта-Банк» набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором від 15 квітня 2005 року № 79/Л.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта-Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, згідно умов якого ПАТ «Альфа-Банк» набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором від 15 квітня 2005 року № 79/Л.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, станом на 10 січня 2016 року заборгованість за кредитним договором становить 29 111,17 доларів США, з яких: 26 989,41 доларів США - прострочена заборгованість по кредиту; 2 121,76 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитними коштами.

Посилаючись на наведене, ПАТ «Альфа-Банк» просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 29 111,17 доларів США.

У червні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання договорів недійсними.

На обгрунтування зустрічних позовних вимог зазначали, що умови кредитного договору від 15 квітня 2005 року №79/Л з усіма змінами і доповненнями є несправедливими і такими, що призводять до істотного порушення їх прав, кредитний договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема позичальнику не надано детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. В момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 не вважав зазначені в договорі положення завідомо невигідними для нього, оскільки повністю довіряв первісному кредитору, як професійному надавачу певного виду споживчих послуг у сфері кредитування. Ураховуючи, що кредитний договір укладено з порушенням вимог частини першої статті 203 ЦК України, він підлягає визнанню недійсним, а також укладені на забезпечення виконання іпотечний договір від 18 серпня 2010 року №79/Л-Z-3 та договір поруки від 18 травня 2012 року №79/Л-Р-1.

Уточнивши зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили визнати припиненими кредитний договір від 15 квітня 2005 року №79/Л, іпотечний договір від 18 серпня 2010 року №79/Л-Z-3 та договір поруки

від 18 травня 2012 року №79/Л-Р-1, посилались на те, що банк надав

ОСОБА_1 кредит на загальну суму 80 413,00 доларів США, на виконання умов кредитного договору ОСОБА_1 перерахував 107 099,00 доларів США, що підтверджується відповідними квитанціями, що свідчить про виконання ним в повному обсязі своїх зобов`язань за кредитним договором від 15 квітня

2005 року. Крім того, просив зняти заборону відчуження майна, що було передано в іпотеку на підставі іпотечного договору від 18 серпня 2010 року №79/Л-Z-3.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2017 року в задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.

Визнано припиненим кредитний договір № 79/Л, укладений 15 квітня 2005 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ВАТ «Сведбанк», яке в подальшому було реорганізовано в ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами та договорами про внесення змін та доповнень до нього.

Визнано припиненим іпотечний договір від 18 серпня 2010 року № 79/Л-Z-3, згідно якого ОСОБА_1 передав в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано припиненим договір поруки від 18 травня 2012 № 79/Л-Р-1, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов`язалася відповідати, як поручитель, перед банком за виконання зобов`язань щодо повернення коштів ОСОБА_1 за кредитним договором від 15 квітня 2005 року № 79/Л.

Знято заборону на відчуження майна, що було передано в іпотеку на підставі іпотечного договору від 18 серпня 2010 року № 79/Л-Z-3, а саме: двокімнатної квартиру АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «Альфа-Банк» не надав належних та допустимих доказів на підтвердження існування у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 15 квітня 2005 року у заявленому банком розмірі. Урахувавши висновок експерта Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України від 08 лютого 2017 року №87/7, яким підтверджено сплату відповідачем 107 099,00 доларів США за кредитним договором від 15 квітня 2005 року, суд першої інстанції дійшов висновку про повернення ОСОБА_1 усіх отриманих за кредитним договором коштів, а відтак відсутність підстав для задоволення позовних вимог банку. З огляду на те, що ОСОБА_1 повністю виконав умови кредитного договору від 15 квітня 2005 року, суд дійшов висновку, що зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором є припиненими на підставі частини першої статті 599 ЦК України. У зв`язку з припиненням основного зобов`язання, порука та іпотека також є припиненими.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Київської області від 18 квітня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» задоволено, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість у розмірі 29 111,17 доларів США, з яких 26 989,41 доларів США - прострочена заборгованість по кредиту, 2 121,76 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитними коштами.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, дав неналежну оцінку зібраним доказам, невірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову. Аналізуючи умови кредитного договору, з урахуванням договору про внесення змін та доповнень №6 до кредитного договору від 18 травня 2012 року, умови договору поруки від 18 квітня 2012 року, а також виписок по особовому рахунку за період з 13 квітня 2005 року по 25 травня 2012 року, апеляційний суд дійшов висновку, що заборгованість за кредитним договором від 15 квітня 2005 року не погашено, зобов`язальні правовідносини не припинились, а тому позовні вимоги банку є обгрунтованими та наявні підстави для їх задоволення.

Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги

У червні 2018 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Апеляційного суду Київської області від 18 квітня 2018 року, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2017 року залишити в силі.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що апеляційний суд не звернув увагу на наявні в матеріалах справи докази належного виконання заявником своїх зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі, зокрема копії платіжних документів на загальну суму 107 099,00 доларів США, а також висновок експерта від 08 лютого 2017 року, якому апеляційний суд не надав належної правової оцінки та не зазначив мотивів його відхилення. Суд апеляційної інстанції прийняв надані банком нові докази, а саме виписки по особовому рахунку та заяви про видачу готівки, які не були додані до позовної заяви, без належного обгрунтування банком неможливості їх подання до суду першої інстанції. Крім того, зазначена у виписці заборгованість суперечить розрахунку заборгованості, яку банк надав разом з позовом. Крім того, апеляційний суд безпідставно поновив позивачу строк на подання апеляційної скарги, оскільки наведена ним причина пропуску строку на апеляційне оскарження не є поважною.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2019 року справу призначеного до судового розгляду.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ураховуючи, що судове рішення апеляційного суду не оскаржується поручителем ОСОБА_2 , Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «Альфа-Банк» про припинення договорів, не переглядається в касаційному порядку.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що 15 квітня 2005 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №79/Л, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 15 000,00 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі та строк встановлених договором та графіком погашення кредиту (на строк до 15 квітня 2015 року).

Відповідно до пункту 1 договору про внесення змін та доповнень № 6 до кредитного договору №79/Л від 18 травня 2012 року, сторони визначили розмір заборгованості - 31 619,18 доларів США, а також відповідно до пункту 1.1 договору розмір простроченої заборгованості по процентам - 2 270,00 доларів США, що у загальній сумі становить 33 889,18 доларів США. Строк користування кредитом - до 15 квітня 2021 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 18 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 79/Л- Р -1, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором від 15 квітня 2005 року № 79/Л у сумі 33 889,18 доларів США з відповідними процентними ставками строком до 15 квітня 2021 року.

Сума заборгованості за кредитним договором у розмірі 33 889,18 доларів США, зазначена у виписці по рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , за період з 13 квітня 2005 року по 25 травня 2012 року, співпадає із сумою, зазначеною у розрахунку заборгованості наданої банком.

Відповідачі взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконують, внаслідок чого станом на 10 січня 2016 року у них виникла заборгованість у розмірі 29 111,17 доларів США, з яких:

26 989,41 доларів США - заборгованість за кредитом, 2 121,76 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Відповідно до висновку експерта Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України від 08 лютого 2017 року №87/7 неможливо підтвердити відповідність наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості відповідача ОСОБА_1 перед банком умовам кредитного договору; документально підтверджено факт отримання ОСОБА_1 лише 15 000,00 доларів США.

В описовій частині висновку експерта зазначено, що відповідно до первинних документів відповідачем ОСОБА_1 за кредитним договором від 15 квітня 2005 року №79/Л всього сплачено 107 099,00 доларів США, з яких

90 021,00 доларів США заборгованість за кредитом, 5 242,00 доларів США - відсотки за користування кредитом та 11 836,00 доларів США - прострочені відсотки.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З наданих позивачем доказів убачається, що відповідачі умови кредитного договору належним чином не виконували, внаслідок чого станом на 10 січня 2016 року у них виникла заборгованість у розмірі 29 111,17 доларів США, з яких:

26 989,41 доларів США - заборгованість за кредитом, 2 121,76 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Ураховуючи наведене, проаналізувавши встановлені обставини справи, та надавши їм належну правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень чинного законодавства, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 79/Л від

15 квітня 2005 року, з урахуванням змін до нього, не виконані належно і не припинені, а тому позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» є обгрунтованими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою висновок експерта Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України від 08 лютого 2017 року №87/7, яким на думку заявника встановлено необгрунтованість розрахунку заборгованості за кредитним договором та підтверджує виконання умов кредитного договору, є необгрунтованими з огляду на таке.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зважаючи на наведене сам по собі висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється у сукупності з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України. До того ж у ньому зазначено про неможливість підтвердження відповідності наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед банком умовам кредитного договору, що свідчить про недостатність наданих на дослідження матеріалів, а відтак, аналізуючи висновок експерта Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України від 08 лютого 2017 року №87/7, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що викладені в ньому обставини не спростовують наявність у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 15 квітня 2005 року № 79/Л та існування зобов`язальних правовідносин між позичальником та банком.

Таким чином, суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 110 ЦПК України надав оцінку висновку експерта, як письмовому доказу, та з урахуванням наявності інших доказів - розрахунку заборгованості, договору про внесення змін та доповнень № 6 до кредитного договору від 18 травня

2012 року № 79/Л, відповідно до якого сторони визначили розмір заборгованості - 31 619,18 доларів США, виписок по рахунку, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення вимог ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки експертом не було здійснено окремого підрахунку погашеної заявником заборгованості за кредитом після узгодження сторонами заборгованості у розмірі 31 619,18 доларів США, а наявні в матеріалах справи квитанції про сплату кредиту не підтверджують погашення відповідачем заборгованості у зазначеному розмірі.

Натомість заявником не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження дострокового погашення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до договору про внесення змін та доповнень № 6 до кредитного договору від 18 травня 2012 року №79/Л, банк та позичальник визначили розмір заборгованості у сумі 31 619,18 доларів США та строк користування кредитом до 15 квітня 2021 року.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд у порушення статті 367 ЦПК України дослідив нові докази, подані відповідачем без зазначення поважності причин не надання їх до суду першої інстанції, не є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки ці докази були прийняті судом на обгрунтування доводів апеляційної скарги, та на виконання завдань цивільного судочинства щодо справедливого розгляду цивільної справи.

Посилання заявника на те, що апеляційний суд у порушення норм процесуального права безпідставно поновив позивачу строк для подачі апеляційної скарги є безпідставними, з огляду на те, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень апеляційного суду, який наведеним обставинам надав належну правову оцінку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наслідками розгляду касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції правильно визначив характер правовідносин, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. Оскаржуване судове рішення є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2018 року зупинено виконання постанови Апеляційного суду Київської області від 18 квітня

2018 року до закінчення касаційного провадження у справі, виконання цього судового рішення підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Київської області від 18 квітня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Апеляційного суду Київської області від

18 квітня 2018 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко