Постанова

Іменем України

21 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 640/2670/17

провадження № 61-15971св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

третя особа - департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 15 квітня 2019 року у складі судді Попрас В. О. та постанову Харківського апеляційного суду від 16 липня 2019 року у складі колегії суддів: Бровченка І. О., Бурлака І. В., Колтунової А. І.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

В провадженні Київського районного суду міста Харкова перебувала справа № 640/18895/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. В грудні 2015 року ОСОБА_1 пред`явила зустрічний позов до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Київського Управління служб по справам дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та визначення місця проживання дитини.

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 16 березня 2016 року у справі № 640/18895/15-ц позовні вимоги по зустрічному позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Київського району Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини та поділ майна подружжя роз`єднано в самостійні провадження. Позовні вимоги по зустрічному позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Київського району управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини виділено в самостійне провадження.

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 05 квітня 2016 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Київського району управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини об`єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку участі батька у вихованні дитини.

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 21 лютого 2017 року у справі № 640/3713/16 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Київського району управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини виділено в самостійне провадження, справі присвоєно № 640/2670/17 - справа, що розглядається.

В остаточній редакції позовної заяви, поданої до суду 24 січня 2017 року, позивач ОСОБА_1 просила визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що 2002 року вона перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 25 листопада 2015 року на підставі рішення Київського районного суду міста Харкова. Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з ОСОБА_1 . В жовтні 2016 року відповідач викрав дитину із школи, повністю обмеживши спілкування з дочкою. В цей час дочка проживала із новою дружиною ОСОБА_2 та її сином, не відвідувала учбовий заклад, гуртки, у зв`язку із чим ОСОБА_1 вимушена була звертатись до компетентних органів. За таких обставин позивач ОСОБА_1 вважала, що батько втягує малолітню дитину у складний процес розлучення, змушуючи дитину розриватися між батьком і матір`ю. З метою захисту прав дитини, її нормального розвитку і психоемоційного стану ОСОБА_1 вважала за необхідне визначити місце проживання дитини з нею за місцем її проживання: АДРЕСА_1 , в якій дитина народилась та живе. Зазначала, що здатна забезпечити та виховати дитину, є фізичною особою-підприємцем, має житло, в якому створені належні умови для проживання, навчання та розвитку дитини. Також просила врахувати те, що відповідачу визначений порядок його участі у вихованні дочки, та відсутність виняткових обставин, за яких малолітня дитина може бути розлучена із матір`ю.

Не погоджуючись із позовними вимогами ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 у березні 2017 року подав зустрічний позов до ОСОБА_1 третя особа - управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини, який ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 03 березня 2017 року прийнятий судом до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Київського району управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

В зустрічному позові ОСОБА_2 просить визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_2 . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що після розірвання шлюбу позивач з колишньою дружиною погодив графік його участі у спілкуванні з дитиною. Проте, після того, як ОСОБА_1 дізналась, що ОСОБА_2 зустрічається з іншою жінкою, з якою має намір одружитись, почала порушувати домовленість та чинити перешкоди у його спілкуванні із дочкою, зокрема, необґрунтовано відмовляти у відвідуванні дитини, ігнорувати домовленості щодо його відпочинку із дочкою, безпідставно відкликати раніше надані нею дозволи на виїзд дитини за межі України. Також ОСОБА_2 зазначає, що в вересні 2016 року ОСОБА_1 самостійно змінила місце проживання дитини та переїхала проживати з дочкою до іншого міста, чим позбавила його можливості бачитись та спілкуватись із дитиною. За допомогою компетентних органів дитину вдалось повернути та відновити спілкування. Також зазначає, що в жовтні 2016 року ОСОБА_1 разом із її чоловіком та невстановленою особою здійснили озброєний напад на його родину, внаслідок чого здоров`ю дочки завдано шкоди, у зв`язку із чим впродовж тривалого часу дитині надавалась медична допомога із звільненням від навчання за рекомендацією лікарів. Вважав, що така поведінка ОСОБА_1 суперечить інтересам доньки, оскільки не відповідає загальноприйнятим нормам моралі, що в подальшому негативно вплине на її виховання. ОСОБА_2 вважав, що визначення місця проживання разом з ним буде повністю відповідати інтересам дочки. Він спроможний забезпечити дитину всім необхідним, постійно слідкує за станом здоров`я дитини, її розвитком, для дитини створені належні умови проживання та навчання. До того ж зазначає, що в дочки склались добрі стосунки із його теперішньою дружиною, яку вона називає мамою, та її сином. При вирішенні справи просив врахувати те, що згідно із висновком судово-психологічної експертизи встановлено більшу прихильність дочки до теперішньої сім`ї батька, де вона почуває себе щасливою та захищеною, а також пояснення дочки, які вона надала інспектору ЮП Київського ВП ГУНП в Харківській області щодо бажання залишитись мешкати разом із батьком та його родиною.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 15 квітня 2019 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 16 липня 2019 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком ОСОБА_2 Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 640 грн.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що ОСОБА_2 створює належні умови для гармонійного розвитку, проживання, навчання та виховання дочки, і що таке рішення відповідатиме інтересам дитини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанції, постановити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Київського районного суду міста Харкова.

04 жовтня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні питання визначення місця проживання дитини враховуються всі обставини, що мають істотне значення від шкідливих звичок обох батьків до умов проживання дитини в майбутньому та матеріального становища батьків. Вказує, що судом першої та апеляційної інстанції не взято до уваги надані нею докази. Зазначає, що є фізичною особою-підприємцем та має достатній дохід для утримання дитини. Судом не враховано висновок органу опіки про доцільність проживання дитини з матір`ю. Вважає, що суд повинен критично віднестись до висновку експертизи та врахувати висновок фахівця.

Відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить суд залишити рішення суду першої та апеляційної інстанції без змін, а касаційну скаргу без задоволення. Вказує, що проживання дочки разом з ним буде повністю відповідати її інтересам, оскільки має належні умови для її гармонійного розвитку, проживання, навчання та виховання.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 01 лютого 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 27 листопада 2015 року шлюб між сторонами розірвано (т. 1 а. с. 17, 20).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після припинення шлюбних відносин малолітня ОСОБА_3 проживала разом з матір`ю та її чоловіком ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 . Право власності на частину цієї квартири є предметом судового спору про поділ спільного майна колишнього подружжя. Інша частина даної квартири належить батькові ОСОБА_2 - ОСОБА_6

Актом обстеження умов проживання від 01 лютого 2016 року встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 складається з чотирьох кімнат, для дитини відведено окрему кімнату, де є місце для відпочинку, розвитку, навчання дитини, для проживання дитини створені належні умови. Стосунки, традиції в сім`ї спокійні (т. 1 а. с. 29).

Згідно із характеристикою за місцем проживання, наданою т.в.о. заступника начальника сектору Київського відділу ГУ НП в Харківській області, позивач ОСОБА_1 характеризується з найкращої сторони (т. 1 а. с. 25).

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем.

ОСОБА_2 згідно договору оренди житла від 01 листопада 2016 року, проживає разом із дружиною ОСОБА_7 , її сином ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а. с. 185).

Зі змісту акту обстеження умов проживання від 22 лютого 2017 року відомо, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , в якій проживає ОСОБА_2 , складається з п`яти кімнат, для дочки ОСОБА_3 відведено окрему кімнату, створені всі необхідні умови для розвитку, виховання та навчання дитини. Стосунки, традиції сім`ї доброзичливі, спокійні, теплі, дитина розкута, відкрита, вільно висловлює свою думку (т. 1 а. с. 184).

Згідно із службової характеристики заступника директора департаменту начальника управління транспорту та пасажирських перевезень департаменту інфраструктури Харківської міської ради, ОСОБА_2 є директором КП «Міськелектротранссервіс», характеризується з позитивного боку, діловитий, коректний, доброзичливий, має стаж роботи 22 роки. За високий професіоналізм, вагомі трудові досягнення ОСОБА_2 оголошено подяку Харківського міського голови (т. 1 а. с. 188).

Відповідно до інформації про особу за місцем проживання, наданою Київським ВП ГУ НП в Харківській області, ОСОБА_2 характеризується позитивно.

Згідно із довідкою про доходи, наданої КП «Міськелектротранссервіс», сума доходу ОСОБА_2 за 2015 рік складає 166 794,04 грн, за 2016 рік - 197 755,06 грн, за 2017 рік - 207 776,50 грн, за період з січня по липень 2018 року - 146 507,18 грн.

Відповідно до характеристики ОСОБА_3 , 2009 року народження, дівчинка з першого класу навчається у спеціалізованій економіко-правовій школі І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням іноземної мови ПВНЗ Харківський гуманітарний університет «Народна Українська академія». За час навчання проявила себе старанною, здатною ученицею. Батьки дитини уважно відноситься до навчання та виховання дитини, допомагають дитині у виконанні шкільних завдань, контролюють її учбову діяльність, відвідують індивідуальні консультації вчителя. Ректором університету «Народна Українська академія» батькові дитини у 2016 році винесено подяку за активну співпрацю з академією та прекрасне виховання дочки ОСОБА_3 .

Згідно висновку судово-психологічної експертизи № 6668 від 09 листопада 2016 року, складеного судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені заслуженого професора М. С. Бокаріуса, на момент дослідження, сімейна ситуація, індивідуально-психологічні особливості батька ОСОБА_2 та його виховна поведінка справляють позитивний вплив на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя його малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На момент дослідження індивідуально-психологічні особливості матері ОСОБА_1 та її виховна поведінка позитивно впливають на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя малолітньої дочки ОСОБА_3 . Однак, виявлено негативне емоційне ставлення ОСОБА_3 до співмешканця матері ОСОБА_11 . Особа ОСОБА_11 викликає у ОСОБА_3 стан емоційного напруження та дискомфорту, відсутня асоціація ОСОБА_11 з власною родиною, та з особою, яка могла б замінити їй батька. На момент дослідження, виявлено більшу прихильність та психологічну сумісність дитини з сім`єю батька. В сім`ї батька - ОСОБА_2 дитина почуває себе захищеною, сприймає дружину батька та її сина як близьких людей. У формуванні такого ставлення дитини відіграє роль система цінностей особистості батька, ОСОБА_2 , одним із найважливіших пріоритетів якої є потреба у близькому емоційному контакті з дочкою та забезпечення її благополуччя. Специфічними психологічними особливостями взаємовідносин дитини з матір`ю - ОСОБА_1 є: позитивний вплив матері на становлення статево-рольової ідентифікації та формування адекватного ставлення дитини до своєї жіночості. Специфічними психологічними особливостями взаємовідносин дитини з батьком - ОСОБА_2 є відчуття близькості та взаємної довіри, відчуття захищеності у дитини (т.1 а. с. 99-109).

За результатами психодіагностичного дослідження та спостереження за поведінкою малолітньої ОСОБА_3 встановлено більшу прихильність до теперішньої сім`ї батька ОСОБА_2 , що обумовлено тим фактом, що в особистісній системі цінностей ОСОБА_2 одним із найважливіших пріоритетів є емоційний контакт з дочкою та забезпечення її благополуччя. В сім`ї батька - ОСОБА_2 дитина почуває себе захищеною, сприймає дружину батька та її сина як близьких людей. Позитивно на емоційний стан ОСОБА_3 впливає відповідальне ставлення батька до неї, розуміння її психологічних особливостей, що обумовлює сприйняття ОСОБА_3 батька як найближчого дорослого.

Також, під час психодіагностичної бесіди ОСОБА_3 повідомила, що до ОСОБА_7, дружини батька, вона ставиться добре, ОСОБА_7 готує їжу, доглядає за нею, робить їй зачіски, разом з ОСОБА_7 ОСОБА_3 вигулює собаку. Також ОСОБА_3 повідомила, що їй подобається спілкуватись та гратись з ОСОБА_8 , наголосила, що саме вона привела ОСОБА_8 до секції карате, де тренується сама. На запитання, хто такий ОСОБА_11 , дівчинка пояснила, що він новий чоловік її мами. Додала також, що ОСОБА_11 говорить погані слова на її батька, і її це засмучує.

Згідно із висновками управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради № 150 від 14 березня 2016 року та № 398 від 30 червня 2017 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 27-28).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно із частинами першою, другою статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Крім того, вирішуючи справу суд повинен враховувати вимоги статті 51 Конституції України, згідно якої кожному із подружжя гарантуються рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, а також частину шосту статті 7 СК України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року).

Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, обов`язок подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору законом покладено на орган опіки та піклування, а не на сторону спору.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Зазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_2 суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з якнайкращих інтересів дитини, з урахуванням висновку судово-психологічної експертизи № 6668, дав належну оцінку наявним у справі доказам, показанням свідків, на підставі яких достатньо повно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, мотивував відступлення від висновку органу опіки та піклування, а тому дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця подальшого проживання дитини разом з батьком.

Верховний Суд враховує, що мати дитини не обмежена у можливості реалізації належного їй права на спілкування з дитиною, вияв турботи стосовно дитини та участь у її вихованні. Вона може реалізувати свої права шляхом досягнення домовленості з батьком дитини про встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. При цьому під час розгляду цієї справи судами не встановлено обставин перешкоджання зі сторони батька спілкуванню матері із дитиною, участі у її вихованні, а тому необхідно дійти висновку про те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з урахуванням якнайкращих інтересів дитини з метою забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішення суду першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків рішення суду першої та апеляційної інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 15 квітня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська