ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/2142/18Головуючий у 1-й інстанції Ромазан Л.С.
Провадження № 22-ц/817/937/19 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 310000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Ткач О. І., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Чукля Д.І.

апелянта ОСОБА_1 ,

її представника ОСОБА_2 , представника

ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 17 липня 2019 року (ухвалене суддею Ромазан Л.С., повний текст якого складено 19 липня 2019 року) у цивільній справі № 606/2142/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа Теребовлянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про оспорювання батьківства,-

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом.

Вимоги обґрунтовував тим, що у шлюбі з відповідачем у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_6 , батьками якого зазначений він та відповідачка (у відповідності до ст. 122 СК України).

Він не є біологічним батьком ОСОБА_7 , про що йому стало відомо зі слів дружини весною 2016 року.

Посилаючись на відсутність кровного споріднення з ОСОБА_6 просив виключити в актовому записі про народження ОСОБА_6 відомості про його батьківство, оскільки це порушує його право на повагу до свого приватного і сімейного життя .

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 17 липня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Виключено відомості про ОСОБА_3 , який записаний батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із актового запису № 94 від 10 вересня 2014 року про народження, вчиненого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Теребовлянського районного управління юстиції у Тернопільській області.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невірне застосування норм матеріального права, невірний аналіз обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зазначає, що предметом доказування у даній справі є не кровне споріднення позивача з дитиною, а та обставина, що позивач на момент реєстрації себе батьком дитини знав, що він не є її біологічним батьком, оскільки за обізнаності позивача про те, що він не є біологічним батьком дитини норма ч.5 ст. 136 СК України виключає його можливість у даному випадку оспорювати батьківство.

Вказує, що позивач познайомився з нею коли вона була на 8 місяці вагітності, а тому не міг не знати про те, що він не біологічний батько дитини. Крім того, біологічного батька дитини позивач знає особисто.

Звертає увагу, що суд першої інстанції не надав належної оцінки показам свідків та висновку експерта за результатами психо-фізіологічного обстеження з використанням поліграфа.

Зазначає про безпідставне посилання суду першої інстанції на рішення ЄСПЛ, оскільки у рішенні на яке послався суд першої інстанції встановлено інші обставини ніж у даній справі.

Таким чином суд першої інстанції безпідставно не застосував норму ч.5 ст. 136 СК України, а застосував рішення ЄСПЛ від 04.12.2018 року у справі "Якушев проти України"

В судовому засіданні ОСОБА_8 , її представник ОСОБА_2 , апеляційну скаргу підтримали посилаючись на доводи викладені в ній.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу заперечив і додатково пояснив, що ОСОБА_3 було відомо, що він не є біологічним батьком дитини, однак його право на повагу до свого приватного і сімейного життя та виключення відомостей про нього з актового запису про народження дитини не може бути порушене.

Третя особа Теребовлянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області подав заяву про розгляд справи у відсутності їх представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг сторін, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 29.07.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Теребовлянського районного управління юстиції Тернопільської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_10 ), актовий запис № 87.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_6 .

Відповідно до актового запису про народження дитини ОСОБА_6 № 94 від 10 вересня 2014 року батьком дитини є ОСОБА_3 .

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 01 квітня 2019 року шлюб між сторонами розірвано.

Судом також встановлено, що позивач в момент реєстрації себе батьком ОСОБА_6 знав, що він не є батьком дитини.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право оспорити своє батьківство навіть за умови того, що він був обізнаним в момент реєстрації себе батьком дитини, що він не є біологічним батьком дитини.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

За змістом положень статті 122 Сімейного кодексу України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Відповідно до частини 5 статті 136 Сімейного кодексу України, не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу. Закріплення таких правових гарантій захисту прав дитини цілком логічне та обґрунтоване, оскільки, якщо чоловік добровільно визнав своє батьківство, знаючи про те, що він не є біологічним батьком, то його права не вважаються порушеними.

За приписами частини п`ятої статті 136 СК України для задоволення позову з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.

В суду першої інстанції позивач визнав, що йому при реєстрації його батьком дитини було відомо, що він не є біологічним батьком дитини проте, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та задовольнив позов застосувавши рішення ЄСПЛ від 4 грудня 2018 року, справа "Якушев проти України".

Колегія суддів вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на рішення Європейського суду з прав людини від 4 грудня 2018 року у справі "Якушев проти України", оскільки у вказаній справі обставини полягали в тому, що жодна зі стороні не стверджувала, що заявник знав, що не був батьком дитини на момент визнання батьківства. Сторони протягом багатьох років не сумнівалися в батьківстві заявника.

У вищевказаній справі апеляційний суд проігнорував важливу частину доводів сторін та розглянув апеляційну скаргу за підставами, які не висувались жодною зі сторін пору, та обґрунтував рішення припущеннями, про те, що позивач знав, що не був батьком дитини на момент реєстрації батьківства, які не підтверджувалися жодними доказами. За таких обставин ЄСПЛ не вважав, що процес прийняття рішень був справедливим та несвавільним.

У справі яка є предметом апеляційного розгляду встановлено інші обставини справи, а саме обізнаність позивача про те, що він не є біологічним батьком дитини, тому

Таким чином вищенаведене рішення ЄСПЛ не підлягало до застосування у вказаній справі.

Важливою ознакою мотивованості судового рішення є обґрунтованість посилань на відповідні правові норми, включаючи рішення ЄСПЛ. Це означає, що посилання на практику ЄСПЛ є: належним (предмет конвенційних норм відповідає природі відносин у конкретній ситуації судового розгляду); релевантним обставинам справи; правильним (тобто без перекручування змісту конвенційних норм); виправданим та пропорційним (стан законодавства щодо певної ситуації дозволяє та/або потребує застосування конвенційних положень).

На противагу позиції суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду зазначає, що відповідно до практики ЄСПЛ суди при вирішенні справ про встановлення батьківства повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та позивача.

ЄСПЛ зазначив у справі "Йевремович проти Сербии", що у відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства, суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини ("Jevremovic v. Serbia", заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).

Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також необхідність приймати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. Задоволення позову позивача призведе до скасування відповідних зобов`язань позивача перед дитиною, що призведе в тій чи іншій мірі до порушення права дитини на належний рівень життя.

Враховуючи вказане рішення суду першої інстанції про задоволення позову не є таким, що ухвалене відповідно до чинного законодавства, практики ЄСПЛ та не відповідає інтересам дитини.

Згідно п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 8800 грн судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 17 липня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про оспорення батьківства та виключення відомостей з актового запису про народження дитини відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстрованого по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_5 (зареєстрованої по АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 8800 грн судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови 21 жовтня 2019 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Ткач О.І.

Ходоровський М.В.