Справа № 2-486/11 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/1234/19 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Куцика І.Б.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Сихівського районного суду міста Львова від 20 лютого 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі - ОКП ЛОР «БТІ та ЕО») про визнання права власності, в якому просив зобов`язати ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» здійснити реєстрацію за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 (в подальшому „спірна квартира) та видати реєстраційне посвідчення на неї (т.1, а.с. 2).

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 05 липня 2007 року зобов`язано Львівське обласне комунальне підприємство Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 16-17).

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 13 серпня 2007 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 05 липня 2007 року за заявою ОСОБА_3 було переглянуто на підставі ст.361 ЦПК України та скасовано (т.1, а.с. 36).

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 19 лютого 2008 року у позові ОСОБА_1 про визнання права власності відмовлено (т.1, а.с. 101-102).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 травня 2008 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 лютого 2008 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1, а.с. 164-165).

У липні 2008 року третя особа ОСОБА_2 звернулася до суду із самостійними вимогами до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОКП ЛОР „БТІтаЕО, треті особи: Житлово-будівельний кооператив № 172, орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, у якому з урахуванням уточнень до позову, просила: зобов`язати ОСОБА_1 виконати умови п. 11 укладеного між ними договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 02 серпня 2007 року, а саме: звільнити спірну квартиру від речей домашньої обстановки та вжитку, зняти із реєстрації усіх зареєстрованих у ній осіб; визнати ОСОБА_3 і ОСОБА_4 такими, що втратили право користування спірним житлом, виселити їх із квартири та зняти із реєстрації за указаною адресою; визнати її добросовісним набувачем спірної квартири та вселити до житла та відшкодувати їй вартість витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 грн. (т.1, а.с. 196-198).

У березні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Загвойська Наталія Ігорівна, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Житлово-будівельний кооператив № 172, про визнання договору недійсним і витребування майна (т.2, а.с. 2-6).

У квітні 2011 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Житлово-будівельного кооперативу № НОМЕР_1 , ОКП ЛОР „БТІтаЕО, треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 і Львівська міська рада, про визнання права власності на спірну квартиру та визнання незаконними рішення загальних зборів Житлово-будівельного кооперативу № 172 від 27 грудня 1985 року (протокол № 6) про прийняття до членів кооперативу його бабусі ОСОБА_6 та рішення від 21 лютого 1992 року (протокол № 16) про прийняття у члени кооперативу ОСОБА_3 . Зазначав, що ОСОБА_6 не проживала у м. Львові, не перебувала на обліку осіб, які мають намір вступити до житлово-будівельного кооперативу, рішення було прийнято до спливу шестимісячного строку після відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 , що свідчить про незаконність набуття ОСОБА_6 членства у кооперативі та, як наслідок, неправомірність передачі нею паю ОСОБА_3 (т.3, а.с. 2-3).

Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 13 травня 2011 року заявлені позовні вимоги об`днані в одне провадження (т.3, а.с. 15).

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22 березня 2013 року у задоволенні вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено. Позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу спірноїквартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 02 серпня 2007 року.

У задоволенні вимоги про витребування квартири із незаконного володіння відмовлено (т.4, а.с. 253-261).

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2013 року скасовано рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 березня 2013 року у частині задоволення вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 02 серпня 2007 року та у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання її добросовісним набувачем квартири, виселення із квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вселення ОСОБА_2 у квартиру. У зазначеній частині ухвалено нове рішення про відмову у позові ОСОБА_3 та задоволення вимог ОСОБА_2

В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про судові витрати (т.5, а.с. 93-98).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 лютого 2014 року роз`яснено резолютивну частину рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2013 року ( том 5, а.с.135-136).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2013 року скасовано у частині:

вирішення позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02 серпня 2007 року;

вирішення позову ОСОБА_2 про визнання її добросовісним набувачем спірної квартири, вселення у цю квартиру та виселення із квартири ОСОБА_3 й ОСОБА_4 з дітьми;

у частині залишення без змін рішення першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та нечинним рішення загальних зборів ЖБК № 172 від 21 лютого 1992 року щодо вирішення питання про прийняття у члени кооперативу ОСОБА_3 , справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2013 року залишено без змін (т.5, а.с. 260-264).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03 листопада 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 березня 2013 року в частині вирішення:

- позовних вимог ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям їх із реєстрації за указаною адресою; визнання ОСОБА_2 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 та вселення її до цієї квартири;

- позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 02 серпня 2007 року;

- позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та нечинним рішення загальних зборів ЖБК №172 від 21 лютого 1992 року (протокол № 16) про прийняття у члени кооперативу Петришина ОСОБА_8

- відхилено та залишити рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 березня 2013 року в цій частині без змін (т. 5, а.с. 288-290).

31 жовтня 2017 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про перегляд вище згаданого рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 березня 2013 рокуу зв`язку із нововиявленими обставинами, якими вважає Висновок № 5900 судової технічної експертизи друкарських форм за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003268 від 12.12.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 358, ч.4 ст. 358 КК України, складений 02.03.2017 року (в подальшому „Висновок експертизи) (т.9, а.с. 1-16).

Ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 20 лютого 2019 року, що оскаржується, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні її заяви про перегляд рішення Сихівського районного суду м.Львова від 22 березня 2013 року у справі №2-486/11 у зв`язку з нововиявленими обставинами (том 10, а.с. 63-66) і заявниця ОСОБА_2 оскаржила цю ухвалу в апеляційному порядку.

Апелянт просить оскаржувану ухвалу скасувати та „ухвалити нове судове рішення, яким скасувати рішення Сихівського районного суду м.Львова від 22 березня 2013 року у справі №2-486/11 у зв`язку з нововиявленими обставинами та ухвалити рішення, яким відмовити ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, а її ( ОСОБА_2 ) позовні вимоги задоволити у повному обсязі, покликаючись на порушення норм процесуального права.

Вважає неправомірною відмову суду у задоволенні її заяви про перегляд рішення Сихівського районного суду м.Львова від 22 березня 2013 року у зв`язку з нововиявленими обставинами з посиланням на те, що фальшивість документа, як підстава для перегляду рішення суду у зв`язку з нововиявленими обставинами відповідно до пункту 2 частини 2 статті 423 ЦПК України, не встановлена вироком суду або ухвалою про закриття кримінального провадження, оскільки „як у своїй заяві, так і в поясненнях до неї, (апелянт) посилалася на п.1 ч.2 статті 423 ЦПК України, де чітко передбачено, що Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленим обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Відтак, вважає неправомірним те, що суд при постановленні оскаржуваної ухвали не дослідив та не дав оцінки доказу у вигляді Висновку експертизи від 02 березня 2017 року, а також відхилив заяву про виклик та допит свідків і експертів та проігнорував заяву про витребування доказів.

Також звертає увагу на те, що в заяві про перегляд рішення суду у зв`язку з нововиявленими обставинами вона не могла посилатися на положення пункту 1 частини 2 статті 423 ЦПК України, оскільки на час подання нею до суду згаданої заяви (жовтень 2017 року) „цього законодавчого положення ... взагалі не існувало (том 10, а.с. 70-73).

Апелянт ОСОБА_2 , будучи своєчасно належним чином повідомленою про апеляційний розгляд справи 08.07.2019 року (том 10, а.с. 103), в судове засідання не з`явилася і про причини такої неявки суд не повідомила.

Судова повістка з викликом апелянта в судове засідання на 07.10.2019 року (після оголошення у судовому засіданні 08.07.2019 року перерви) повернулася без вручення її адресату з довідкою пошти про те, що «адресат відсутній» (том 10, а.с. 118, 119).

За вище наведених обставин колегія суддів вважає можливим завершення апеляційного розгляду справи за відсутності апелянта на підставі наявних у ній даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Пунктом 1 частини 2 статті 423 ЦПК України встановлено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Пунктом 1 частини 2 статті 361 ЦПК України в редакції 2004 року (яка була чинною на час подачі ОСОБА_2 до суду заяви про перегляд рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 березня 2013 рокуу зв`язку із нововиявленими обставинами) було встановлено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Як вбачається з вище наведеного, положення пункту 1 частини 2 статті 423 ЦПК України в редакції 2017 року та положення пункту 1 частини 2 статті 361 ЦПК України в редакції 2004 року є практично аналогічними.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру («Пономарьов проти України», № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

Обов`язковою умовою для перегляду судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами з підстав, що передбачені пунктом 2 частини 2 статті 423 ЦПК України (як і пунктом 2 частини 2 статті 361 ЦПК України в редакції 2004 року), є вирок або ухвала суду про закриття кримінального провадження, що набрали законної сили, якими було б встановлено факт (зокрема) фальшивості письмових та/або речових доказів , що призвело до ухвалення незаконного рішення у даній справі.

Факт відсутності такого вироку або ухвали суду про закриття кримінального провадження, що набрали законної сили, апелянтом (заявницею ОСОБА_2 ) та іншими учасниками справи не оспорюється та не спростовується.

Щодо посилання апелянта на те, що „як у своїй заяві, так і в поясненнях до неї, (апелянт) посилалася на п.1 ч.2 статті 423 ЦПК України», то норма закону, яка передбачена пунктом 2 частини 2 статті 423 ЦПК України, є спеціальною нормою відносно норми, яка передбачена пунктом 1 частини 2 статті 423 ЦПК України.

Про наведене свідчить (зокрема) положення частини 2 статті 424 ЦПК України, якою встановлені строки для подачі заявипро перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, який для подачі такої заяви з підстав, визначених пунктом 2 частини 2 статті 423 ЦПК України, встановлено до десяти років з дня набрання таким судовим рішенням (вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження) законної сили, в той час, коли з підстав, визначених пунктом 1 частини 2 статті 423 ЦПК України, такий строк встановлено до трьох років з дня набрання судовим рішенням законної сили.

Відтак, за наявності загальної норми (в даному випадку - пункту 1 частини 2 статті 423 ЦПК України) та спеціальної норми (пункту 2 частини 2 статті 423 ЦПК України) застосуванню до спірних правовідносин підлягає спеціальна норма.

Враховуючи вище наведене та практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для перегляду рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 березня 2013 року у зв`язку з нововиявленими обставинами з підстав фальшивості письмових доказів за відсутності вироку або ухвали суду, що набрали законної сили, якими встановлено цей факт, а відтак приходить до висновку про те, що оскаржувана ухвала винесена з додержанням норм процесуального права, а тому підстави для її скасування відсутні і апеляційну скаргу на неї, доводи якої висновків цієї ухвали не спростовують, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Сихівського районного суду міста Львова від 20 лютого 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 08 жовтня 2019 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.