Справа № 487/6336/18
Провадження № 22 ц/812/1555/19 Суддя доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Крамаренко Т.В.,

суддів Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю: позивачки ОСОБА_1 її представника ОСОБА_2 , відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 його представника - ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , поданою в її інтересах адвокатом Івановою Тетяною Вікторівною

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 червня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Щербини С.В.об 11 год. 30 хв. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності,

в с т а н о в и л а :

26 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Миколаївської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності.

Позивачка вказувала, що 31 грудня 1966 року між нею та ОСОБА_6 було укладено шлюб, під час якого народився син ОСОБА_7 09 січня 1987 року шлюб фіктивно було розірвано для отримання нерухомого майна. Після розірвання шлюбу вона з ОСОБА_6 продовжували проживати однією сім`єю, вели спільне господарство, виховували сина, мали спільний бюджет та продовжували вважати себе чоловіком та дружиною. 15 листопада 1995 року ОСОБА_6 отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 . 17 жовтня 2008 року вона з ОСОБА_6 знову зареєстрували шлюб, який було розірвано 13 березня 2010 року, але продовжували проживати спільно до дня смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На думку позивачки квартира АДРЕСА_1 є їх спільним сумісним майном з померлим ОСОБА_6 , а виходячи із рівності часток, їй належить Ѕ частка вказаної квартири. Крім того, після смерті ОСОБА_6 вона, як єдиний спадкоємець першої черги за законом, звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після його смерті, але в цьому їй було відмовлено, у зв`язку з тим, що вона не є його родичкою або дружиною.

Посилаючись на вказані обставини та положення ст. 74 СК України та ст.ст. 1258, 1261 ЦК України позивачка просила суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 з 1987 року по день його смерті та визнати за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2019 року первісного відповідача Миколаївську міську раду замінено належними відповідачами - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 червня 2019 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позов в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 09 січня 1987 року до 01 січня 2004 року не підлягає задоволенню, оскільки пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року, а тому такий факт набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 1 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу. Що стосується вимог про встановлення факту проживання у період з 01 січня 2004 року по 17 жовтня 2008 року та з 13 березня 2010 року по 21 липня 2018 року то суд виходив з недоведеності цих вимог. Крім того, судом враховано відсутність будь яких доказів, що спірна квартира придбана внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету).

Не погодившись з рішенням суду адвокат Іванова Т.В. в інтересах позивачки ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаюсь на порушення судом норм процесуального права просила рішення суду скасувати та винести по справі постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом проведено судове засідання та ухвалене судове рішення за відсутності позивача, порушено принцип диспозитивності, а саме допит свідків за відсутності позивачки, залучення до справи документу під назвою спростування позовної заяви, який відповідає критерію анонімного звернення, а крім того, не надано належної оцінки показам свідків, допитаних за клопотанням позивачки та не врахована обставина, яка визнана всіма сторонами по справі що з 1987 року і до 2008 року позивачка разом із ОСОБА_6 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило

Заслухавши суддю доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За положеннями ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Оскаржуване рішення суду відповідає таким вимогам.

За положеннями частин першої другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим, згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майна

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 31 грудня 1966 року, який розірвано 09 січня 1987 року Центральним відділом ЗАГС м. Миколаєва, актовий запис № 14 (а.с.12 13).

Від подружнього життя народився син - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9).

Згідно дублікату свідоцтва про право власності на житло від 15 листопада 1995 року, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду, ОСОБА_6 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 (а.с. 17).

ІНФОРМАЦІЯ_6 син позивачки ОСОБА_7 помер, актовий запис № 3911 (а.с.10).

17 жовтня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 в Заводському відділі реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, актовий запис № 486, який тим же органом 13 березня 2010 року розірвано, актовий запис №77 (а.с.14 15).

З 10 лютого 2016 року ОСОБА_1 зареєстрована за місцем проживання ОСОБА_6 до цього часу місце реєстрації та проживання було квартира АДРЕСА_2 (а.с.7 зв., а.с. 16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , актовий запис 2372 (а.с.11).

Після смерті ОСОБА_6 в серпні 2018 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса із завою про прийняття спадщини, але їй було відмовлено в усній формі з посиланням на те, що вона не є родичкою або дружиною померлого.

У зв`язку з чим, посилаючись на те, що вона є єдиною спадкоємицею за законом першої черги після смерті ОСОБА_6 , тобто яка спільно проживала з померлим однією сім`єю до моменту його смерті позивачка вважає, що має право на 1/2 частину квартири в порядку спадкування за законом, а на Ѕ частину в порядку спільного сумісного майна, яке набуте під час спільного проживання, позивачка просила встановити факт спільного проживання разом з померлим з 1987 року по 26 липня 2018 року.

Між тим, з копії спадкової справи №7/2018, заведеної приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М. вбачається, що після смерті ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини за законом за правом представлення звернулися його онуки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.43 74).

Отже, спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 за законом є його онуки - ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні вимог у встановленні факту спільного проживання у період з 1987 року по 01 січня 2004 року, а відтак і у визнанні права власності на Ѕ частину квартири як спільного сумісного майна чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі, суд першої інстанції вірно виходив з того, що Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР, якій діяв на той час не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

Крім того, як встановлено судом, спірна квартира померлим була набута в порядку приватизації згідно із законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно зі ст. КпШС, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядженням цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить ст. 60 СК). Відповідно до статей 13 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 р. № 2482 ХII (далі Закон № 2482 ХII) приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків) державного житлового фонду на користь громадян України до об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації. Законом України «Про внесення зміни до ст. 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 р. № 2913 VI, який набрав чинності 8 лютого 2011 р., вказану правову норму було доповнено ч. 5, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 р. № 4766 VI, який набрав чинності з 13 червня 2012 р., ч. 5 ст. 61 СК було виключено натомість ч. 1 ст. 57 СК було доповнено п. 4, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону № 2482 ХII, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише у період часу з 8 лютого 2011 р. до 12 червня 2012 р. включно житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону № 2482 ХII таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. Установивши, що спірна квартира придбана спадкоємцем до 2004 р., суд обґрунтовано застосував положення КпШС, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

До того ж доказів щодо оскарження ОСОБА_1 приватизації спірної квартири матеріали справи не містять.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_1 однією сім`єю із ОСОБА_6 в період з 01 січня 2004 року по 17 жовтня 2008 року та з 13 березня 2010 року по 21 липня 2018 року з огляду на таке.

За положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Частиною другою статті 1259 ЦК України визначено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Встановлення факту проживання однією сім`єю позивачки з ОСОБА_6 необхідно їй для отримання спадщини, а відтак встановлення вказаного факту має визначені юридичні наслідки, що виражаються у отриманні статусу спадкоємця четвертої черги.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в цій частині виходив з того, що доводи позивачки щодо спільного її проживання з ОСОБА_6 у зазначений період з 01 січня 2004 року по 17 жовтня 2008 року та з 13 березня 2010 року по 21 липня 2018 року тобто постійного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу на підставі наданих, досліджених та оцінених доказів, а саме показів свідків не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Крім того, будь яких інших доказів (письмових) на підтвердження спільного проживання позивачки з померлим ОСОБА_6 не було здобуто як під час судового розгляду в першій інстанцій так і під час апеляційного розгляду.

До того ж як встановлено, спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 першої черги за законом є онуки померлого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а з вимогами про зміну черговості одержання права на спадкування за законом ОСОБА_1 до суду не зверталась.

Доводи апеляційної скарги, про те, що судом не враховано визнання ОСОБА_3 . того, що з 1987 року і до 2008 року позивачка разом із ОСОБА_6 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу не заслуговують на увагу, з огляду на вищевикладене.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом в порушенням норм процесуального права розглянуто справу у її відсутність не заслуговують увагу, оскільки про місце й час розгляду справи 19 червня 2019 року під час судового засідання 22 травня 2019 року був повідомлений представник позивачки, а відтак вважається й повідомленою сама позивачка, крім того будь яких заяв про поважність відсутності у судовому засіданні під час ухвалення рішення, ОСОБА_1 для відкладення розгляду справи суду не надала.

До того ж, доводи про те, що судом в порушення принципу диспозитивності було допитано свідків з боку відповідачів у відсутність позивачки є безпідставні з огляду на статтю 223 ЦПК України

Посилання на те, що в матеріалах справи міститься документ під назвою спростування позовної заяви, а не відзив, як то передбачено ст. 191 ЦПК України на увагу не заслуговують, оскільки подання відзиву на позовну заяву є правом, а не обов`язком відповідача, до того ж суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а не лише на підставі відзиву (ст. 89 ЦПК України).

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою в її інтересах адвокатом Івановою Тетяною Вікторівною залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного її тексту до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 30 вересня 2019 року