Справа №488/2660/19
Провадження № 22-ц/812/1642/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 жовтня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Лівшенку О.С.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 січня 2019 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Чернявською Я.А., дата складання повного тексту невідома, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житлом, вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою,-

В С Т А Н О В И В

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житлом, вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначала, що на підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2014 року вона є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частки вказаної квартири належить її колишньому чоловікові ОСОБА_2

Проте угоди у користуванні спірною квартирою між ними на теперішній час не досягнуто. У квартирі фактично проживає один відповідач, який відмовляється впускати її у житлове приміщення, змінив замки на вхідних дверях, що взагалі унеможливлює вселення до спірної квартири, де вона є співвласником та має право на користування житловими та нежитловими приміщеннями.

Після звернення до правоохоронних органів, отримала лист Корабельного ВП ГУНП в Миколаївській області з рекомендацією вирішити конфлікт в судовому порядку.

Враховуючи вищенаведене просила визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , згідно з 1/2 частки, яка належить їй на праві спільної часткової власності, виділивши в її користування відокремлену жилу кімнату, визначену на плані № 5 площею 17,20 кв. м., поєднану з лоджією № 6 площею 3.70 кв.м.; відповідачу - ОСОБА_2 жилу кімнату, визначену на плані № 4 площею 10, 60 кв. м., підсобні приміщення: кухню № 3 площею 7,30 кв. м., ванну кімнату та вбиральню (поєднану) № 2 площею 3,30 кв. м., коридор № 1 площею 5.10 кв. м. залишити в загальному користуванні; вселити її в квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 надати їй ключі від замків вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1408 грн.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 січня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 згідно з часткою 1/2, яка належить ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності, виділивши в користування ОСОБА_1 відокремлену жилу кімнату визначену на плані № 5 площею 17,20 кв. м., поєднану з лоджією № 6 площею 3.70 кв.м.; відповідачу - ОСОБА_2 жилу кімнату визначену на плані № 4 площею 10,60 кв. м., підсобні приміщення - кухню № 3 площею 7,30 кв. м., ванну кімнату та вбиральню (поєднану) № 2 площею 3,30 кв. м., коридор № 1 площею 5.10 кв. м., залишено в загальному користуванні.

Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від замків вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору при подачі позову до суду в розмірі 1 408,00 грн.

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про перегляд вищезазначеного заочного рішення.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2019 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись з заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 січня 2019 року відповідач подав на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказував, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи. А також те, що рішення суду першої інстанції порушує його законні права та інтереси.

Посилається на помилковість висновку суду щодо можливості проведення заочного розгляду справи, оскільки суд не мав даних щодо повідомлення його про дату, час та місце розгляду справи, що позбавляло його можливості здійснювати захист своїх прав у встановленому законом порядку, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач з апеляційною скаргою не погодилася, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач у суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу, просив про її задоволення.

У суді апеляційної інстанції позивач не визнала апеляційну скаргу, просила її відхилити, заливши рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1,2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вказував на те, що відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заяв про розгляд справи за його відсутності або про причини неявки від відповідача не надходило. Виходячи з положень ст.280 ЦПК України зазначав, що суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За діючими на час розгляду справи нормами цивільно процесуального права, судова повістка разом з розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом із копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

З матеріалів справи вбачається, що вся судова кореспонденція направлена відповідачу повернулася до суду з відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с.37,39,40,45).

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги вимоги ст.128 ЦПК України, порушив право відповідача знати про дату, час і місце розгляду справи ( ч.1 ст.8 ЦПК України).

За такого, судом першої інстанції заочний розгляд справи допущено в порушено вимог діючого законодавства, а саме за відсутності даних щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо справу ( питання) розглянуто судом за відсутності будь - якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду ( у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо таки учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності відповідача, який не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що він вказує в своїй апеляційній скарзі, то ухвалене судом заочне рішення підлягає скасуванню з підстав визначених п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК з постановленням нового рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 07 серпня 1987 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2014 року розірвано ( а.с. 8).

За період шлюбу ними за спільні кошти подружжя придбано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 833 від 25 вересня 2002 року, зареєстрованого на Універсальній Товарній Біржі "Марія", з подальшою реєстрацією в Миколаївському МБТІ за реєстровим № 10666.

Вказана квартира, відповідно до технічного паспорту складається з двох житлових кімнат площею 27.8 кв.м., у тому числі:1-ша кімната - 10.6 кв.м., друга кімната - 17,20 кв. м., поєднану з лоджією площею 1.80 кв.м. та кухні № 3 площею 7,30 кв. м., ванної кімнати та вбиральні (поєднані) № 2 площею 3,30 кв. м., коридору № 1 площею 5.10 кв. м. ( а.с.12,104-106).

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2006 року, вищенаведений договір купівлі-продажу визнано дійсним.

В подальшому через погіршення відносин між сторонами та не бажання у добровільному порядку поділити спірну квартиру ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2014 року за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 визнано право власності по 1/2 частці за кожним на квартиру АДРЕСА_1 ( а.с.10,11,20).

ОСОБА_5 створила нову сім`ю, зареєструвала 28 квітня 2015 року шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище на "ОСОБА_1". Проживає з чоловіком за адресою АДРЕСА_2 ( а.с. 9).

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 вказувала, що на теперішній час вона має намір вселитися в спірну квартиру, проживати в ній та користуватися.

Проте відповідач ОСОБА_2 на її неодноразові звернення категорично відмовляється надати можливість скористатися належною їй часткою у спірній квартирі.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилалась на недосягнення між нею та відповідачем добровільної домовленості щодо користування спірною квартирою, що в подальшому може спровокувати конфліктні ситуації, а тому просила виділити в її користування відокремлену жилу кімнату, визначену на плані №5 площею 17,20 кв. м., поєднану з лоджією № 6 площею 3.70 кв. м., ОСОБА_2 жилу кімнату, визначена на плані № 4 площею 10.60 кв. м., а підсобні приміщення: кухню № 3, площею 7,30 кв. м., ванну кімнату та вбиральню (поєднану) № 2, площею 3,30 кв. м., коридор № 1, площею 5.10 кв. м., залишені в загальному користуванні.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визначення порядку користування спірним майном, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами не досягнуто добровільної домовленості щодо користування спірною квартирою, що в подальшому може спровокувати конфліктні ситуації між позивачем та відповідачем, вважав за можливе визначити порядок користування спірною квартиру у спосіб, запропонованим позивачем, який на думку суду, буде самим оптимальним для сторін.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком виходячи з такого.

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частинами 2, 3 ст. 358 ЦК України визначено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Верховний Суд України у Постанові № 20 від 22.12.1995 року із змінами роз`яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст. 16, ст. 319 ЦК України у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу ( п. 1 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року).

Відповідно до технічного паспорта на спірну квартиру, остання складається з 2-х кімнат житловою площею 27.8 кв.м., у тому числі:1-ша кімната - 10.6 кв.м., друга кімната - 17,20 кв. м , яка має вихід на лоджію площею 1.80 кв.м., кухні площею 7,30 кв. м., ванної кімнати та вбиральні (поєднані) площею 3,30 кв. м., коридору площею 5.10 кв. м. ( а.с.12,104-106).

Встановлюючи порядок користування спірною квартирою у спосіб запропонований позивачем, суд першої інстанції не врахував того, що спільне часткове майно сторін складається з двох житлових кімнат площею 17.2 кв.м з лоджією та 10.6 кв.м і жодна з кімнат не відповідає за розміром частці, що належить на праві власності.

Крім того, за умовами ст. 47 ЖК УРСР, норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Отже, виділення позивачу у користування житлової кімнати, площею 17.20 кв.м. з лоджією, а відповідачу кімнату, площею 10,6 кв.м. порушить його право на користування житловою площею, встановлене вищевказаною нормою.

Надання у користування позивача ізольованого приміщення, кімнати розміром 17,2 кв.м. з лоджією, суттєво погіршить права іншого співвласника майна, відповідача в справі, частка власності якого в спірному майні становить 1/2 частку, що складає 13.9 кв.м житлової площі.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача (у даному випадку співвласника) про поділ житлового приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього.

Встановивши порядок користування у спосіб запропонований позивачем, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач пропонує виділити ізольоване жиле приміщення, яке за розміром є меншим за жилу площу, що припадає на нього не собі, а відповідачу, що не ґрунтується на моральних засадах суспільства.

При цьому слід зазначити, що виділивши у користування позивача ізольоване приміщення, яке має вихід на лоджію, при тому, що кімната виділена в користування відповідача менша та такого виходу не має, суд фактично порушив рівність прав та забезпеченість рівних умов здійснення цих прав відповідача.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що спірна квартира не має кімнат, які б по площі відповідали ідеальним долям сторін у частковій власності, запропонований позивачем варіант не відповідає вимогам законодавства та призведе до порушення прав інших співвласників щодо користування квартирою, відповідач не погоджуються щодо такого порядку, а тому встановити порядок користування спірним житловим приміщенням у судовому порядку неможливо.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні вимог позивача про встановлення порядку користування спірною квартирою у запропонований нею спосіб як такий, що суттєво порушує права іншого співвласника.

В силу ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що право власника (співвласника) на проживання у належному йому майні є абсолютним та не підлягає обмеженню, в тому числі й з боку інших співвласників. У разі створення особі перешкод у проживанні в належному йому на праві власності майні, останній має право вимагати усунення таких перешкод.

Наявність спору між сторонами, який полягає у перешкоджанні відповідачем у користуванні та володінні спірною квартирою підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а тому вимоги позивача щодо усунення перешкод у користуванні спірним житлом, вимога про її вселення відповідають положенням закону, а порушене право користування житловим приміщенням - відновленню.

Припинення шлюбних відносин та наявність у позивача іншого житла, висновків суду не спростовують. Саме по собі припинення сімейних відносин не позбавляє позивача права користування даним приміщенням, оскільки воно є співвласником спірної квартири.

У суді апеляційної інстанції відповідач не заперечував факт того, що нові ключі від замків вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 позивачеві він не надав.

За такого колегія суддів приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 як співвласник квартири на підставі ст.ст. 383, ч. 1 ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном шляхом вселення до квартири та отримання ключів від вхідних дверей.

На підставі встановленого, вимоги ОСОБА_1 щодо усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом вселення та надання їй ключ від житла є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Встановлено, що ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір у розмірі 1409 грн.60 коп. (а.с.1,2).

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України "Про судовий збір" від 8 липня 2011 року.

Пунктом 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Зазначена норма не містить посилань на те, що справа має бути пов`язана лише з порушенням прав та законних інтересів особи як учасника бойових дій, а також прямо не зазначає, що вона має стосуватись порушених прав саме позивача, який має статус учасника бойових дій, без уточнення характеру такого права та підстав його порушення.

Таким чином, від сплати судового збору звільняються особи, які мають статус учасника бойових дій у всіх справах, де йдеться про захист їх прав як людини і громадянина.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 червня 2018 року у справі №572/2088/17.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 виданого 11 лютого 1998 року ОСОБА_2 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій ( а.с.84).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції, не перевіривши наявність у відповідача пільг щодо сплати судового збору, стягнув з відповідача на користь позивача в порядку ст.141 ЦПК України судовий збір, сплачений за подання позовної заяви.

Разом з цим, згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Оскільки ОСОБА_2 звільнений у даній справі від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", сплачений ОСОБА_1 за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 704 грн.80 коп. належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В той же час, апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково, то з ОСОБА_1 на користь держави належить стягнути 1057 грн.20 коп. судового збору.

Керуючись ст. ст. 367,368,374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 січня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житлом - відмовити.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від замків вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 .

Компенсувати ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. при зверненні до суду з позовом за рахунок держави

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , ІДН НОМЕР_3 ) в дохід держави судовий збір у розмірі 1057 (одна тисяча п`ятдесят сім) грн.20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2019 року.