Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 678/213/15-ц

провадження № 61-32909св18

Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач-Державне підприємство "Летичівське лісове господарство",

відповідачі:- ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження ОСОБА_1 на рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 31 липня 2017 року в складі судді Ходоровського І.Б. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2017 року у складі суддів: Купельського А.В., Спірідонової Т.В., Янчук Т.О.

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року Державне підприємство "Летичівське лісове господарство" (далі-ДП "Летичівське лісове господарство") звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в якому просило суд, зобов`язати відповідачів звільнити нежитлове приміщення (кордон), що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що з метою безпосереднього та якісного виконання службових обов`язків лісничим ОСОБА_1 у 1992 році йому було надано кордон (нежитлове приміщення) разом із допоміжними спорудами, які знаходяться в кварталі 28 Головчинецького лісництва Летичівського державного лісогосподарського підприємства, правонаступником якого є Державне підприємство „Летичівське лісове господарство" (далі - підприємство).

Підприємство входить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України, яке є центральним органом державної влади у сфері лісового господарства України. Згідно свідоцтва про право власності від 25 червня 2015 року на нежитлове приміщення, Головчинецького лісництва (урочище Марковецька дача, квартал 28), підприємство є власником будівель загальною площею 302,9 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

29 січня 2013 року трудовий договір між підприємством та ОСОБА_1 було припинено за власним бажанням останнього відповідно до статті 38 КЗпП України.

Однак, незважаючи на усні та письмові звернення підприємства щодо вивільнення вказаних приміщень, ОСОБА_1 звільнити приміщення в добровільному порядку не бажає. Вказаними діями відповідача підприємству завдається значна шкода в частині володіння, користування та розпорядження даним майном.

У зв`язку з цим позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд зобов`язати ОСОБА_1 разом з іншими особами, які перебувають з ним в нежитловій будівлі (кордоні) звільнити приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області від 31 липня 2017 року, залишим без змін ухвалою ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2017 року позов ДП "Летичівське лісове господарство" задоволено: зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звільнити нежитлове приміщення (кордон), що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ДП «Летичівське лісове господарство» судові витрати у сумі 243,60 грн. - по 60,90 грн. з кожного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якими погодився апеляційний суд, виходив з того, що доводи відповідачів про порушення їх житлових прав не знайшли підтвердження, бо позивач, як колишній роботодавець та власник приміщення зареєстрував приміщення як нежитлове. Оскільки, трудові відносини між сторонами припинилися тому правових підстав для подальшого використання вказаного нерухомого майна, яке не є житловим приміщенням, у відповідачів немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій 6 листопада 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції та постановити нове рішення яким в задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та зупинено виконання рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 31 липня 2017 року до закінчення касаційного провадження і витребувано цивільну справу № 678/213/15-ц.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2019 року справу за позовом державного підприємства «Летичівське лісове господарство» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном, призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції та апеляційний суд ухвалили судові рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1 зазначав, що суди не звернули уваги на ту обставину, що він тривалий час працював лісничим у Летичівському лісгоспі та в зв`язку з виконанням службових обов`язків будинок (кордон) по АДРЕСА_1 як житловий будинок з допоміжними спорудами був наданий йому та його сім`ї для проживання після завершення будівництва у грудні 1992 року.

У кінці 1992 року на підставі акту введення в експлуатацію відбулось прийняття в експлуатацію спірного об`єкту одноповерхового кордону (будинок для проживання лісника) у якому він зареєстрований та проживає по даний час. 22 грудня 1992 року на будинок було складено план, виготовлена технічна документація, складена експлікація до плану житлового будинку Хмельницьким БТІ. Саме з технічної документації чітко вбачається, що до складу житлового будинку входять коридор, тамбур, прихожа, туалет, ванна, кухня, їдальня, 4 жилих кімнати, коридор. Спірна будівля є житловою та за своїми ознаками є житловим будинком в розумінні статті 380 ЦК України, що також підтверджується висновком експерта за наслідками огляду будинку в натурі де експертом констатовано, що житловий будинок відповідає вимогам державних будівельних норм та правил щодо житлових приміщень. За період свого проживання сплачував квартирну плату, яка вираховувалась із його заробітної плати, а з січня 2013 року вносив таку плату самостійно через касу, щорічно здійснював поточні ремонти для підтримання в належному стані житлової будівлі.

Крім того, скаржник зазначає, що безпідставним є застосування судом першої та апеляційної інстанції до спірних правовідносин положень Цивільного кодексу України, які регулюють захист права власності, за відсутності підстав для виселення відповідача, передбачених Житловим кодексом УРСР. На думку скаржника, даний спір виник з житлових правовідносин та пов`язаний з виселенням особи та позбавленням її права користування житлом, тому мають застосовуватись положення Житлового кодексу УРСР, який є спеціальним актом законодавства України.

Короткий зміст заперечень на касаційну скаргу

Заперечень на касаційну скаргу від позивача до суду не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що наказом по Летичівському лісгоспзагу Хмельницького обласного управління лісового господарства і лісозаготівлі від 02 серпня 1985 року ОСОБА_1 з 26 липня 1985 року затверджено на посаді лісничого Головчинецького лісництва.

Наказом №102-к від 24 листопада 1991 року Летичівський лісгоспзаг перейменовано в Летичівське державне лісогосподарське підприємство (Держлісгосп), а наказом №231 від 23 березня 2005 року перейменовано в Державне підприємство «Летичівське лісове господарство».

У 1992 році в зв`язку з виконанням службових обов`язків ОСОБА_1 було надано будинок (кордон) по АДРЕСА_1 як житловий будинок з допоміжними спорудами для його проживання та його сім`ї.

Наказом №4 від 29 січня 2013 року ОСОБА_1 звільнений з посади лісничого Головчинецького лісництва за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

Відповідно до рішення №3 Требуховецької сільської ради Летичівського району від 18 березня 2015 року будівлям Головчинецького лісництва встановлено поштові адреси, зокрема, будинок (кордон) - АДРЕСА_1 .

Судами встановлено, що згідно технічним паспортом на нежитлові приміщення Головчинецького лісництва Державного підприємства «Летичівське лісове господарство» АДРЕСА_1 , виготовленого на замовлення ДП «Летичівське лісове господарство» ТОВ «Буд-тех інвентаризація» 30 березня 2015 року, будинок (кордон) (А-1) має загальну площу 137,6 кв.м., сарай (Б) має загальну площу 52,6 кв.м., сарай (В) має загальну площу 100,9 кв.м., погріб (Д) має загальну площу 11,9 кв.м. Загальна площа по об`єкту становить 302,9 кв.м.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25 червня 2015 року нежитлове приміщення, Головчинецького лісництва Державного підприємства «Летичівське лісове господарство» (урочище Марковецька дача, квартал 28) розташоване по АДРЕСА_1 , загальною площею 302,9 кв.м., є державною формою власності і належить на праві власності Державному підприємству «Летичівське лісове господарство».

Рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Летичівського районного управління юстиції №22368611 від 25 червня 2015 року, яким за ДП «Летичівське лісове господарство» зареєстровано право власності на нерухоме майно нежитлове приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_1 , було предметом оскарження в судах адміністративної юрисдикції (постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 01 червня 2016 року та від 23 лютого 2017 року, які залишені без змін ухвалами Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23 серпня 2016 року, від 23 травня 2017 року) і судами було встановлено, що державний реєстратор таке рішення прийняв правомірно.

Судами встановлено, що згідно довідки ДП «Летичівське лісове господарство» від 14 липня 2015 року, відповіді на звернення ОСОБА_1 від 30 вересня 2015 року, відповіді на запит суду від 10 лютого 2016 року, з 1992 року на балансі підприємства рахується по обліку основних засобів одноповерховий кордон (нежитлове приміщення), призначений для перебування в ньому працівників державної лісової охорони з метою охорони лісових насаджень, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Кордон введений в експлуатацію в 1992 році, загальною площею 137,6 кв.м., залишковою балансовою вартістю 24140,00 грн., даний будинок (кордон) будувався за кошти підприємства. За період роботи на підприємстві ОСОБА_1 житлових приміщень для проживання не отримував, а за перебування у вказаному приміщенні ОСОБА_1 в період з 1992 по 2015 рік здійснював оплату.

Судами встановлено, що у нежитловому приміщенні по АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_1 перебувають ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 як члени його сім`ї.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 Цивільного процесуального кодексу України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновків, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті третьої Цивільного процесуального кодексу України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Так, право на житло - одне з основних соціально-економічних прав людини.

Відповідно до Загальної декларації прав людини кожен має право на такий життєвий рівень, включаючи житло, який є необхідним для підтримання його здоров`я і добробуту його самого та його сім`ї.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), прийнятого у Парижі 20 березня 1952 pоку, було гарантовано захист права власності.

Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави застосовувати такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Так, стаття 8 Конвенції встановлює, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, житла і кореспонденції. Житло - в окремій нормі, за якою кожному гарантується недоторканність житла. Воно може поширюватися на офісні приміщення, які належать фізичним особам, а також офіси юридичних осіб, їх філій та інші приміщення.

Поняття "житло" в сенсі статті 8 Конвенції означає швидше "домівка" і тлумачиться доволі широко. Ним охоплюються: - місце, облаштоване особою як її дім, навіть якщо його заснування не відповідало чинному законодавству (наприклад, традиційне циганське шатро, рішення у справі "Баклі проти Сполученого Королівства"(Case of Backley v. the United Kingdom) від 25 вересня 1996 р., Заява № 20348/92, п. 53); - місце, куди особа має намір повернутися чи де було її постійне помешкання (рішення у справі "Гіллоу проти Сполученого Королівства" (Case of Gillow v. the United Kingdom) від 24 листопада 1986 р., серія А, № 109, п. 46); - житло, яке має статус "службового" (справа "Новоселецький проти України"; (Case of Novoseleskiy vUkraine) від 22 лютого 2005 року, Заява № 47148/99); - власність, яку особа щороку займає певний проміжок часу.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла не інакше як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду та на підставі закону.

Згідно зі статтею 379 Цивільного кодексу України житлом визнається житловий будинок, квартира та інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до частини першої статті 29 Цивільного кодексу України (на момент ухвалення судового рішення суду першої інстанції), місце проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Отже, житлом як місцем проживання є не тільки будинок чи квартира, що є власністю певної особи, а також орендоване приміщення, яке особа займає з року в рік протягом значного проміжку часу, офісне приміщення або інші приміщення ділового призначення, транспортні засоби, пристосовані для проживання або інше приміщення придатне для проживання яке особа використовує постійно, або переважно для проживання.

Таким чином, для надання певному об`єкту статусу житла суд обирає критерій його застосування особою для проживання (суб`єктивний критерій). При цьому не має значення, чи пристосований цей об`єкт заздалегідь для таких цілей, чи є особа його законним володільцем або користувачем, чи використовується воно також і з іншою метою, наприклад, метою підприємницької діяльності тощо.

Визначаючи статус приміщення як житла, суди повинні встановити чи пристосоване приміщення для житла, чи було це приміщення місцем постійного або переважного проживання цієї особи чи/та є звільнення цього приміщення, згідно до закону, чи/та дотримується баланс інтересів сторін при звільнені такого приміщення та/чи є застосований захід примусу необхідний у демократичному суспільстві тощо.

Встановивши, що приміщення використовується особою, як житло, суди повинні застосувати ті норми законодавства, які регулюють встановлені правовідносини.

Даний спір виник з житлових правовідносин та пов`язаний з виселенням особи та позбавленням її права користування житлом, а тому в даній справі тому мають застосовуватись положення Житлового кодексу УРСР та положення Цивільного кодексу України.

Постановою Ради Міністрів УРСР від лютого 1988 року N 37 затверджено Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення.

Так, відповідно до пункту 9 цього Переліку до таких категорій працівників віднесені лісничий, помічник лісничого, єгер, майстер лісу, лісник.

Поняття кордон, як житлове приміщення з надвірними будівлями в лісі, які надавалися лісникам на час роботи в лісовій охороні визначено пунктом 41 Постанови Ради Міністрів СРСР №1181від 22 березня 1950 року, яка чинна, у тому числі на час виділення приміщення відповідачу у відповідності до Закону України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР».

Відтак, у 1992 році відповідачу було виділено приміщення для його проживання, у зв`язку з призначенням на посаду лісничого. Це приміщення, як встановили суди, використовувалось ним для проживання зі сім`єю, а тому висновки судів про використання цього приміщення як нежилого не відповідають встановлених ними фактичних обставин справи.

Звертаючись до суду, позивач посилався на законодавство яке регулює звільнення нежитлового приміщення, однак правовідносини з користування та звільнення житла регулюється положеннями Житлового кодексу УРСР та главою 59 Цивільного кодексу України.

Відтак, задоволення позову з підстав законодавства, що регулює лише захист права власності, не є звільненням приміщення заснованих на законі.

Частиною першої статті 412 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а частиною третьої цієї статті передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що суди першої та апеляційної інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, однак неправильно застосовані норми матеріального права, відповідно до положень статті 412 ЦПК України судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи викладене, з державного підприємства «Летичівське лісове господарство» підлягають стягненню понесені судові витрати на користь ОСОБА_1 , в розмірі 621, 18 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 31 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2017 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову державного підприємства «Летичівське лісове господарство» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном - відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. М. Сімоненко

Судді А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик