Справа № 466/2581/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/811/2140/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Жукровська Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 04 вересня 2018 року, постановлену в складі головуючого - судді Едера П.Т., у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ТОВ «Персенківка», Головне територіальне управління юстиції у Львівській області, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року представник скаржника - ОСОБА_10 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова із скаргою на дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, яку в подальшому уточнив та остаточно просив суд:

1. Визнати протиправними дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області Берегових Владислава Сергійовича, а саме: відмову передати речі на зберігання боржнику ОСОБА_1 ; не зазначення в акті опису і арешту майна назви кожного описаного предмета і його відмінних ознак, відміток про опечатування; не надання копії акту опису майна боржнику - ОСОБА_1 ; не оформлення акту передачі описаного майна представнику ОСОБА_3 ; допущення у приміщення сторонніх осіб; не дотримання встановленого порядку визначення і використання коштів виконавчого провадження; завищення коштів за перевезення, зберігання і завантаження описаного і арештованого майна.

2. Визнати безпідставним стягнення з ОСОБА_1 витрат на проведення виконавчих дій в сумі 18 530, 00 грн.

3. Стягнути з Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області суму безпідставно стягнутих коштів 18 530, 00 грн.

4. Визнати незаконними дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області Берегових В.С., які полягають у перешкоджанні належно уповноваженому представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_3 демонтувати з квартири, з якої проведено виселення боржника, котел газовий, стабілізатор, радіатори, газову плиту, сантехнічне обладнання - мийку з сифоном, унітаз, ванну.

5. Визнати незаконною постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області Берегових В.С. від 29.02.2016 року про закінчення виконавчого провадження в частині прийняття рішення про залишення в квартирі АДРЕСА_1 системи опалення, включаючи котел газовий, стабілізатор, радіатори, газову плиту, сантехнічне обладнання - мийка з сифоном, унітаз, ванна

В обґрунтування скарги зазначив, що жодних документів щодо повернення майна, акту передачі, постанови про закриття виконавчого провадження державним виконавцем не надано боржнику та його представнику. Вважає суму відшкодування за вантажні роботи і збереження майна завищеною і необґрунтованою, дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області протиправними.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 04 вересня 2018 року скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області - задоволено частково.

Визнано протиправними дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області Берегових Владислава Сергійовича, а саме: відмову передати речі на зберігання боржнику ОСОБА_1 ; не зазначення в акті опису і арешту майна назви кожного описаного предмета і його відмінних ознак, відміток про опечатування; не наданні копії акту опису майна боржнику - ОСОБА_1 ; не оформлення акту передачі описаного майна представнику ОСОБА_3 ; допущення у приміщення сторонніх осіб; не дотримання встановленого порядку визначення і використання коштів виконавчого провадження; завищення коштів за перевезення, зберігання і завантаження описаного і арештованого майна.

Визнано безпідставним стягнення з ОСОБА_1 витрат на проведення виконавчих дій в сумі 18 530, 00 грн.

Визнано незаконними дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області Берегових В.С., які полягають у перешкоджанні належно уповноваженому представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_3 демонтувати з квартири, з якої проведено виселення боржника, котел газовий, стабілізатор, радіатори, газову плиту, сантехнічне обладнання - мийку з сифоном, унітаз, ванну.

Визнано незаконною постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області Берегових В.С. від 29.02.2016 року про закінчення виконавчого провадження в частині прийняття рішення про залишення в квартирі АДРЕСА_1 системи опалення, включаючи котел газовий стабілізатор, радіатори, газової плити, сантехнічного обладнання - мийки з сифоном, унітазу, ванни.

В решті вимог відмовлено в зв`язку з безпідставністю.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 04 вересня 2018 року оскаржив Шевченківський відділ державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права. Стверджує, що 29.02.2016 року старшим державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що відповідно до акта державного виконавця від 09.02.2016 року боржника примусово виселено з квартири АДРЕСА_1 та звільнено квартиру від майна боржника. Зазначає, що описане майно боржника передано на відповідальне зберігання згідно з актами опису й арешту майна № 2-79/11, № 1, 2-79/11 № 2, 2-79/11 № 3 від 04.02.2016 року, 04.02.2016 року та 09.02.2016 року, відповідно. Вважає, що старший державний виконавець діяв в межах вимог чинного законодавства та його дії спрямовані на примусове виконання виконавчого документа і здійснені ним на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених ЗУ «Про виконавче провадження».

Просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 04 вересня 2018 року та постановити нову, якою у задоволенні скарги відмовити у повному обсязі.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який постановив ухвалу, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи окрім направлення повідомлень, також і шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвала Шевченківського районного суду м. Львова від 04 вересня 2018 року в частині відмови узадоволенні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області безпідставно стягнутих з ОСОБА_1 коштів в сумі 18 530, 00 грн. в апеляційному порядку не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Статтями 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) ( далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Розділ VII Закону України "Про виконавче провадження" регулює виконання рішень немайнового характеру, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

До таких рішень немайнового характеру відноситься рішення про виселення боржника.

Відповідно до п. п. 3, 5 ст. 66 вказаного Закону, примусове виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі. Якщо виконання рішення здійснюється за відсутності боржника, державний виконавець зобов`язаний провести опис майна. Описане майно передається для відповідального зберігання стягувачу або іншій особі, визначеній держаним виконавцем.

Крім того, відповідно до п. 8 ст. 66 цього Закону, про виконання рішення про виселення боржника державний виконавець складає акт, що підписується особами, які брали участь у виконанні рішення про примусове виселення.

Судом встановлено, що у провадженні Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Львів перебувало виконавче провадження № 49418416, відкрите 24.11.2015 року, з примусового виконання виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Львова, про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання жилого приміщення.

На виконання виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Львова № 2-1715/2011 від 09.11.2012 року, проведено примусове виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Виселення відбувалось з 4 лютого 2016 року по 09 лютого 2016 року.

В процесі виселення було складено акти арешту і опису майна серія 2-79/11 № 1 від 04 лютого 2016 року, серія 2-79/11 № 2 від 4 лютого 2016 року, серія 2-79/11 № 3 від 9 лютого 2016 року.

По акту арешту і опису майна серія 2-79/11 № 1 від 04 лютого 2016 року описане майно було передано на зберігання представнику стягувача - директору ТзОВ «Персенківка» Тильчику Віктору Павловичу .

По акту арешту і опису майна серія 2-79/11 № 2 від 04 лютого 2016 року описане майно було передано на зберігання ОСОБА_1 .

По акту арешту і опису майна серія 2-79/11 № 3 від 09 лютого 2016 року описане майно було передано на зберігання представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_3 .

Актом державного виконавця від 09 лютого 2016 року встановлено, що при проведенні виконавчих дій за адресою: АДРЕСА_2 боржників примусово виселено. Описане майно боржників передане на відповідальне зберігання згідно з актами опису й арешту майна 2-79 № 1, 2-79 № 2, 2-79 № 3 від 04.02.2016 року, 04.02.2016 року та 09.02.2016 року, відповідно. В квартирі залишилися: унітаз, ванна, газова плита, котел газовий та стабілізатор до нього, кухонна мийка з сифоном, трубами, без яких функціонування та діяльність квартири неможлива. Від осіб, що підлягають виселенню та їхнього майна квартира звільнена, чим фактично виконано виконавчий документ.

Судом також встановлено, що під час видачі 21 лютого 2016 року попередньо вивезених речей, які належали ОСОБА_1 йому не було передано по списку речей з оглядом і ідентифікацією кожної речі з тих причин, що в акті опису і арешту майна від 04 лютого 2016 року майно не було належно описано і ідентифікувати його не було можливим, і тому йому було поставлено умову забирати як є в мішках, «бо інакше не буде». Державний виконавець Берегових В.С . особисто не приймав участі в огляді і передачі майна, доручивши це ОСОБА_3 та невідомим особам. Деякі предмети меблів були пошкоджені, скло розбито.

Також в матеріалах виконавчого провадження знаходиться заява ТзОВ «Персенківка» від 22.02.2016 року про понесені витрати товариства на збереження майна боржника та інше на ім`я державного виконавця Берегових В.С., в якій товариство просить відшкодувати 18 530 грн. 00 коп.

На підтвердження витрат ТзОВ «Персенківка» надало копію платіжного доручення про сплату вказаної суми на користь ПрАТ «Ірокс».

Однак, як встановлено судом, державний виконавець не доручав ПрАТ «Ірокс» виконання жодних послуг у процесі виселення і не укладав з ним жодних угод, як пояснив свідок Берегових В.С. в матеріалах виконавчого провадження відсутні документи про розрахунок суми витрат і угоди про надання таких послуг.

29 лютого 2016 року державний виконавиць Берегових В.С. виніс постанову про закінчення виконавчого провадження. У постанові зазначив про звільнення квартири від майна боржника. Окрім того, зазначив, що в квартирі залишилися: унітаз, ванна, газова плита, котел газовий та стабілізатор до нього, кухонна мийка з сифоном, трубами, без яких функціонування та діяльність квартири неможлива.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_1 вказав, що повідомлення про примусове виселення надійшло в цей день - 4 лютого о 12 годині тобто після початку виселення, що в день виселення звертався до старшого державного виконавця Берегових В.С. з проханням про те, щоб з метою збереження майна і уникнення лишніх витрат і клопотів державний виконавець надав йому можливість вивезти майно, яке належить йому, на що Берегових В.С. відмовив, пояснивши, що питання кому віддати майно на зберігання вже вирішено. Ким це вирішено і чому так не пояснив.

Свідок ОСОБА_3 пояснив, що приймав участь у виконавчому провадженні в якості представника ОСОБА_1 по довіреності, оскільки в цей час ОСОБА_1 перебував на лікуванні з пневмонією.

Державний виконавець відмовив у тому, щоб забрати речі, які знаходились в квартирі і належали ОСОБА_1 і надав можливість забрати лише незначну частину меблів з кухні і посуд. При цьому державний виконавець Берегових В.С. заборонив демонтувати і забрати належні ОСОБА_1 предмети інтер`єру і обладнання - люстри, світильники, газовий котел, стабілізатор, сантехніку. В подальшому держаний виконавець поставив за умову видачі описаного і арештованого майна оплату суми 23 489 грн. 24 коп., які ОСОБА_3 оплатив 25.02.2016 року.

Задовольняючи частково скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що держаним виконавцемБерегових В.С. порушено ряд вимог Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень (Наказ Міністерства юстиції України від 02.04.2012 N 512/5).

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Так, згідно п. 8.6. Інструкції з організації примусового виконання рішень: При виконанні рішення про виселення боржника його майно може бути передане державним виконавцем на зберігання на строк не більше двох місяців. Майно в цьому випадку описується за правилами, встановленими для опису й арешту майна.

Згідно п. 4.2.1.Інструкції: «Після виявлення майна боржника державний виконавець проводить опис та арешт цього майна, про що складає акт. В акті опису та арешту майна боржника повинні бути вказані:

а) назва кожного внесеного в акт предмета і його відмінні ознаки (вага, метраж, розмір, форма, вид, колір, товарний знак, проби, виробнича марка, дата випуску, ступінь зносу тощо);

б) якщо вилучені предмети мають ознаки дорогоцінних металів, каменів органічного та неорганічного утворення, перлів тощо, то вони ретельно описуються з визначенням усіх особливих ознак, відповідним чином пакуються в конверт, прошиваються, підписуються державним виконавцем та іншими учасниками, які були присутніми під час опису;

в) якщо проводилось опечатування предмета, зазначається, які предмети, приміщення, сховища були опечатані, кількість накладених печаток та спосіб опечатування;

г) прізвище, ім`я та по батькові особи, якій передано майно на зберігання, а якщо майно передано на зберігання не боржнику, а іншій особі, - паспортні дані, її місце проживання (далі - зберігач);

4.2.5. Якщо описане майно передано на зберігання не боржникові чи його представнику, а іншій особі, то акт опису та арешту майна складається в трьох примірниках. Перший залишається в провадженні державного виконавця, а інші вручаються зберігачеві майна та боржнику під розписку на першому примірнику акту.

Державний виконавець не надав копії акту від 04.02.2016 року боржнику.

Акт арешту і опису майна від 04 лютого 2016 року складений з порушенням встановленої форми - предмети, вилучені згідно акту не описані окремо з зазначенням їх відмінних ознак.

Згідно п. 7 ст.78 ЗУ «Про виконавче провадження» передане для зберігання майно боржника видається йому державним виконавцем на підставі акту після відшкодування боржником витрат, пов`язаних із зберіганням такого майна.

Суд першої інстанції вірно встановив, що державний виконавець Берегових В.С. не виконав цієї вимоги і не передав майно по акту боржнику чи представнику. Натомість склав акт про ніби-то передачу майна представнику стягувача без складення акту передачі.

Згідно п. 3 ст. 41 ЗУ «Про виконавче провадження»: витрати виконавчого провадження здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, які використовуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В даному випадку державний виконавець порушив встановлений порядок і поставив за умову сплату коштів, які не були визначені і витрачені, без оформлення необхідних документів.

Відмова державного виконавця Берегових В.С. передати майно на зберігання боржнику ОСОБА_1 привела до зайвих витрат, пошкодження майна через те, що для перевозки використовувася вантажний автомобіль КАМАЗ - самоскид, з високими бортами, які не пристосовані для погрузки таких предметів, через що вантажники кидали речі в кузов, що привело до пошкодження речей.

Держаний виконавець Берегових В.С. при виконанні рішення про виселення порушив вимоги ЗУ «Про виконавче провадження і безпідставно стягнув з ОСОБА_1 кошти в сумі 18 530 грн. 00 коп. за ніби то понесені стягувачем витрати по збереженню майна та інше.

Так, в акті державного виконавця від 04 лютого 2016 року державний виконавець передав майно на зберігання директору ТОВ «Персенківка». Однак, як підставу стягнення суми на користь ТзОВ «Персенківка», останнє надало копію рахунку до оплати за послуги погрузки і зберігання майна від ПРАТ «Ірокс», якому держаний виконавець не доручав жодних робіт і не передавав майно на зберігання.

Суд вірно не узяв до уваги договір про надання послуг укладено між Головним територіальним управлінням юстиції у Львівській області з ТзОВ «Персенківка», оскільки такий діяв з 31.03.2016 року до 31.12.2016 року. Тобто на момент стягнення коштів за ніби-то надані послуги ТзОВ «Персенківка» не було жодних договірних відносин з приводу перевезення і збереження майна, тим більше, що ТзОВ «Персенківка» жодних своїх дій не підтвердило.

Допитані в якості свідка старший державний виконавець Берегових Владислав Сергійович пояснив, що в день виселення 04 лютого 2016 року боржник ОСОБА_1 дійсно перебував в квартирі, однак Берегових В.С. не пригадав, чи звертався ОСОБА_1 до нього з проханням про те, що сам добровільно забере свої речі. Також Берегових В.С. на запитання пояснив, що жодних відносин в процесі виконання з ПРАТ «Ірокс» у виконавчої служби не було і жодних доручень від виконавчої служби ПРАТ « Ірокс» не виконувало.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про виконавче провадження» - державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права у точній відповідності до закону. Законом не передбачено право державного виконавця визначати, що у квартирі, з якої виселяється боржник, він може забрати, а що ні. Виселення полягає в тому, щоб звільнити квартиру від боржника і його майна.

Однак, державний виконавець Берегових В.С. при виконанні рішення про виселення порушив вимоги ЗУ «Про виконавче провадження» і безпідставно відмовив представнику боржника ОСОБА_3 у демонтажі і вилученні з квартири системи опалення, включаючи котел газовий стабілізатор, радіатори, газову плиту, сантехнічне обладнання - мийку з сифоном, унітаз, ванну, які були при вселенні в квартиру встановлені за кошт ОСОБА_1 і ОСОБА_2 і є їхньою власністю.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що державним виконавцем Берегових В.С. було порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень (Наказ Міністерства юстиції України від 02.04.2012 N 512/5).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 04 вересня 2018 року слід залишити без змін.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 15 жовтня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 04 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.