Ухвала

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 1527/8567/12

провадження № 61-40311св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Джулай Світлана Володимирівна,

розглянув заяву судді Ступак О. В. про самовідвід у справі за касаційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 03 березня 2016 року у складі судді Пепеляшкова О. С. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2018 року у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У травні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Джулай С. В., про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення та вселення.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 17 серпня 1998 року укладений договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 , співвласниками якого є він та його мати ОСОБА_7 . Згідно з умовами договору спірне домоволодіння відчужено ОСОБА_5 , яка 04 серпня 2005 року уклала договір купівлі-продажу цього домоволодіння з ОСОБА_3 . Зазначав, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 17 серпня 1998 року він та його мати ОСОБА_7 не укладали, спірне домоволодіння вибуло з володіння позивача та його матері поза їхньою волею.

Враховуючи викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просив витребувати домоволодіння АДРЕСА_1 із надвірними господарчими будівлями із незаконного володіння ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та повернути зазначене домоволодіння у його власність та власність його матері ОСОБА_7 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 17 серпня 1998 року, укладений між членами Одеської універсальної товарної біржі GIP ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , ОСОБА_1 ; виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 із домоволодіння; зобов`язати ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 звільнити зазначене домоволодіння від свого майна, усунути всі перешкоди для ОСОБА_1 у користуванні його власністю та вселити його у домоволодіння.

Суди неодноразово розглядали цю справу.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки порушені права позивача підлягають захисту шляхом пред`явлення до ОСОБА_3 віндикаційного позову про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 , укладений 17 серпня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 , укладений 04 серпня 2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Вселено ОСОБА_1 у будинок на АДРЕСА_1 . У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов висновку, що правочини щодо відчуження спірного нерухомого майна не відповідають вимогам, встановленими статтями 203, 215 ЦК України, а тому є частково недійсними, у зв`язку із відсутністю у позивача вільного волевиявлення щодо відчуження належної йому на праві власності 1/2 частини спірного домоволодіння. Крім того, апеляційний суд вважав, що відповідно до вимог статті 383 ЦК України, позов у частині вселення позивача до домоволодіння є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року у складі колегії суддів: Дьоміної О. О., Парінової І. К., Дем`яносова М. В., Коротуна В. М., Ступак О. В. касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено частково.Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 25 грудня 2014 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановляючи ухвалу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив із того, що суд апеляційної інстанції не визначився із нормою матеріального закону, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, не звернув уваги на те, що позивач не був стороною у зазначених правочинах, а тому помилково застосував до спірних правовідносин положення статей 203, 215 ЦК України. Суд першої інстанції не звернув уваги, що у позовній заяві позивач посилався на положення статей 330, 388 ЦК України, а тому на порушення вимог процесуального закону не роз`яснив позивачу його права та обов`язки, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і не сприяв здійсненню його прав.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 17 серпня 1998 року, в частині відчуження ОСОБА_1 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , посвідчений Одеською універсальною товарною біржею GIP № 98/1135. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 Вселено ОСОБА_1 у домоволодіння АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, виходив із того, що позивач на час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу від 17 серпня 1998 року перебував у місцях позбавлення волі, а тому вказаного договору не укладав та не підписував, у зв`язку з чим вимоги у частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17 серпня 1998 року на 1/2 частини спірного домоволодіння, витребування нерухомого майна та його вселення, є законним та обґрунтованими.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що до участі у справі не було залучено ОСОБА_7 , яка є стороною оспорюваного правочину, а її права та обов`язки є предметом розгляду цієї цивільної справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.Рішення Апеляційного суду Одеської області від 25 квітня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив із того, що суд не перевірив чи порушено права ОСОБА_7 , яка була співвласником спірного домоволодіння, до суду з позовом про визнання осопорюваних ОСОБА_1 договорів купівлі-продажу вказаного нерухомого майна не зверталась, судові рішення не оскаржувала, дійшов передчасних висновків про необхідність залучення її до участі у справі.Апеляційний суд у порушення статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції та фактично ухилився від вирішення справи по суті.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2018 року рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 03 березня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що у зв`язку з перебуванням у місцях позбавлення волі ОСОБА_1 не укладав та не підписував договір про відчуження належної йому частини майна, а тому його вимоги у частині визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу 1/2 частини спірного домоволодіння, її витребування у добросовісного набувача та відповідно вселення є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим не можуть бути задоволені вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу у частині відчуження належної ОСОБА_7 1/2 частини домоволодіння, оскільки позивачем не доведено наявності підстав таких вимог, зокрема, не доведено наявності права вимоги внаслідок правонаступництва після ОСОБА_7 (яка не визнана безвісно відсутньою). Вимоги позивача про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із спірного домоволодіння не можуть бути задоволені, оскільки ОСОБА_3 , що фактично є власником іншої 1/2 частини спірного домоволодіння, а відповідно до положень статей 379, 380, 383 ЦК України ОСОБА_3 а також ОСОБА_4 відповідно до статті 405 ЦК України мають право на проживання у будинку.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи

У липні 2018 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2016року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2018року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказує на те, що після отримання позову та проведення аналізу викладених у ньому вимог, виник виправданий сумнів, що позивач дійсно не знав про відчуження предмета спору та не був причетний до шахрайського заволодіння грошима, які відповідачі добросовісно сплатили за придбання будинку. Ще більше питань викликає той факт, що позивач не подавав заяву про зникнення своєї матері з 2001 року аж до 2011 року. Позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом. He зрозуміло, яким чином буде відшкодована половина сплачених грошових коштів за будинок, у випадку залишення в силі рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У липні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2016року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2018року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позову у повному обсязі, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказує на те, що біржовий договір взагалі не існував, що його ксерокопія була створена для того, щоб зробити підстави для створення підробленого рішення суду, за яким ОСОБА_5 набула право власності на домоволодіння на АДРЕСА_1 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду цієї справи визначено суддю-доповідача Ступак О. В. та колегію суддів Першої судової палати, до якої входять судді: Погрібний С. О., Усик Г. І.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Суддею-доповідачем Ступак О. В. у цій справі заявлено самовідвід.

Заява підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

Відповідно до частини першої статті 40 ЦПК України питання про самовідвід судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, кожен має право при визначенні його цивільних прав і обов`язків на справедливий публічний розгляд справи протягом розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Згідно із Бангалорськими принципами поведінки суддів, схвалених резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року, об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, для визначення неупередженості суду належить виходить не тільки з суб`єктивного критерію, але й об`єктивного підходу, який визначає, чи були забезпечені достатні гарантії, аби виключити будь-які законні сумніви з цього приводу (рішення у справі Ferrantelli et Santangelo).

Також у своєму рішенні «Газета Україна-центр» проти України» Європейський суд з прав людини наголошував, що відповідно до усталеної практики Суду існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно визначатись на підставі суб`єктивного і об`єктивного критеріїв. У контексті суб`єктивного критерію особиста безсторонність судді презюмується, поки не доведено протилежного. У контексті об`єктивного критерію слід визначити чи існували переконливі факти, які могли б викликати сумніви щодо безсторонності суддів. З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть бути важливими, або іншими словами, «правосуддя має не тільки чиниться, також має бути видно, що воно чиниться». На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти в громадськість (пункти 28-32).

Презумпція особистої неупередженості судді діє доти, доки не з`являться докази на користь протилежного.

Згідно з об`єктивним критерієм необхідно встановити, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Вирішальним при цьому є те, чи можуть бути побоювання учасників справи щодо відсутності безсторонності у певного судді об`єктивно виправдані.

Зважаючи на те, що кожна із сторін вправі сподіватися на об`єктивне рішення у справі та коли у стороннього спостерігача не могло б виникнути сумнівів у неупередженості судді та враховуючи те, що суддя Ступак О. В. брала участь у вирішенні цієї справи у суді касаційної інстанції та висловила свою думку щодо заявленого ОСОБА_1 позову, отже, вона не може брати участь у розгляді цієї справи у суді касаційної інстанції.

Після скасування Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, де Ступак О. В. була у складі судової колегії, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 25 грудня 2014 року у цій справі, при новому її розгляді суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , посилалися на висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зроблені в ухвалі від 13 травня 2015 року, що свідчить про те, що суддя Верховного Суду Ступак О. В. не може вдруге висловлювати свою думку з приводу заявленого позову, адже на підставі її висновків у цій справі, суди ухвалили відповідне рішення. При цьому суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, мотивував своє рішення на підставі норм матеріального права на застосування яких вказав суд касаційної інстанції, у складі колегії якого була суддя Ступак О. В.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення заяви судді Ступак О. В. про самовідвід.

Керуючись статтями 36, 40 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Заяву судді Ступак Ольги В`ячеславівни про самовідвід задовольнити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик