Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 607/2675/16-ц

провадження № 61-16625св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Тернопільська міська рада, виконавчий комітет Тернопільської міської ради, ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 січня 2017 року у складі судді Сташків Н. М. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 11 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Міщія О. Я., Ткача З. Є., Шевчук Г. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, виконавчого комітету Тернопільської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішень органу місцевого самоврядування, усунення перешкод у користуванні приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Тернопільської міської ради, виконавчого комітету Тернопільської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішень органу місцевого самоврядування, усунення перешкод у користуванні приміщенням.

Уточнена позовна заява мотивована тим, що на підставі договору дарування від 06 травня 2010 року ОСОБА_1 набув у власність квартиру АДРЕСА_2 є багатоквартирним і всі його мешканці як власники квартир спільно користувалися приміщеннями загального призначення, зокрема, сходовими клітками, горищем, підвальними приміщеннями.

Разом із квартирою АДРЕСА_3 цього будинку ОСОБА_1 було передано в користування підвальне приміщення площею 36,2 кв.м, яким раніше користувалася ОСОБА_3 як попередній власник цієї квартири.

Спірне підвальне приміщення ОСОБА_1 частково відремонтував, встановив вхідні двері і використовував його для зберігання речей і продуктів харчування.

У жовтні 2010 року ОСОБА_1 виїхав у Сполучені Штати Америки, а у 2014 році повернувся і виявив, що спірне підвальне приміщення передано в користування ОСОБА_2 для здійснення підприємницької діяльності.

Після звернення до Тернопільської міської ради ОСОБА_1 стало відомо, що оскаржуваними рішеннями спірний підвал переданий в оренду як майно комунальної власності та орендарю надано дозвіл на його приватизацію. 16 вересня 2014 року право власності на спірне приміщення було зареєстровано за ОСОБА_2

ОСОБА_1 вважає, що оскаржувані рішення Тернопільської міської рали є незаконними, оскільки на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» після приватизації квартир усі допоміжні приміщення будинку стали об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку.

Крім того, чинним законодавством України заборонено використання технічних підвалів не за призначенням, а спірне приміщення використовується для здійснення підприємницької діяльності як заклад громадського харчування.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконними та скасувати рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 14 вересня 2011 року № 1526 «Про надання в оренду майна комунальної власності», рішення сесії Тернопілсьької міської ради від 17 травня 2012 року № 6/21/10 «Про приватизацію об`єктів комунальної власності» в частині надання ОСОБА_2 в оренду підвального приміщення площею 36,2 кв.м в будинку АДРЕСА_2 та включення цього приміщення в перелік об`єктів комунальної власності, які підлягають приватизації, рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 05 липня 2012 року № 1022 в частині оформлення права власності за Тернопільською міською радою на спірне підвальне приміщення та звільнення нежитлового приміщення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що спірне нежитлове підвальне приміщення не відноситься до житлового фонду, а є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, тому Тернопільська міська рада своїм рішенням від 17 травня 2012 року мала право включити цей об`єкт комунальної власності, який перебував в оренді, до переліку об`єктів, що підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до рішення виконкому Тернопільської міської ради від 05 липня 2012 року № 1022 власником нежитлового підвального приміщення площею 36,2 кв.м була територіальна громада м. Тернополя.

Таким чином, відчуження спірного підвального приміщення міською радою у встановленому цивільним законодавством України порядку є правомірним.

ОСОБА_1 не довів тих обставин, що спірне підвальне приміщення є допоміжним та було передане у власність мешканців квартир будинку АДРЕСА_2 при приватизації квартир.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 11 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 січня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції постановив, що спірне нежитлове приміщення належало Тернопільській міській раді на праві комунальної власності відповідно до рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 25 жовтня 1989 року № 486, не відносилось до допоміжних приміщень, оскільки не використовувалось для обслуговування будинку, тому Тернопільська міська рада на підставі статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» обґрунтовано надала дозвіл на приватизацію спірного підвального приміщення шляхом викупу його орендарем - ОСОБА_2

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просив скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 11 квітня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що Тернопільська міська рада при прийняті своїх рішень про розпорядження підвальними приміщеннями площею 36,2 кв.м в будинку АДРЕСА_2 ототожнила поняття «підвальне приміщення» та «нежитлове приміщення».

Також судами зроблено помилковий висновок про те, що оскільки будинок АДРЕСА_2 , згідно із рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради народних депутатів від 25 жовтня 1989 року № 486, перейшов у комунальну власність, то і всі приміщення у ньому, у тому числі підвальні, перейшли у комунальну власність.

Суди не врахували положення частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію житлового фонду», рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року у справі № 4-рп/2004, в яких зазначено, що допоміжні приміщення багатоквартирних будинків/підвали, сараї, комори, горища, колясочні передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир/кімнат у квартирах/багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Під час розгляду справи відповідачами не надано жодного доказу того, що у період з 25 жовтня 1989 року до 29 червня 2001 року (дата прийняття Тернопільською міською радою рішення № 692 про передачу спірного приміщення в оренду під офіс) у спірному приміщенні знаходилися підприємства торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзивах на касаційну скаргу Тернопільська міська рада, виконавчий комітет Тернопільської міської ради та ОСОБА_2 зазначили, що відповідно до постанови Верховного Суду України від 12 липня 2005 року «Про визнання права власності та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном»

знаходження певних приміщень в підвалах, цокольних поверхах не може визнаватися безумовною підставою віднесення їх до допоміжних приміщень, які підлягають приватизації разом з приватизацією квартир.

Судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що згідно із актом обстеження від 29 вересня 2016 року у спірному приміщенні не проходять інженерні комунікації та пристрої, без доступу до яких експлуатація будинку не є можливою, приміщення має окремий вхід.

На підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради народних депутатів від 25 жовтня 1989 року № 486 за виконавчим комітетом Тернопільської міської ради народних депутатів визнано право власності на ряд житлових будинків, у тому числі й на житловий будинок на АДРЕСА_2 . На підставі цього рішення Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації видано реєстраційне посвідчення, згідно із яким житловий будинок АДРЕСА_2 зареєстровано за виконавчим комітетом Тернопільської міської ради народних депутатів на праві комунальної власності, про що зроблено запис в реєстрову книгу № 514.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 11 квітня 2017 року і витребувано із Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області цивільну справу № 607/2675/16-ц.

У квітні 2018 року цивільну справу № 607/2675/16-ц передано до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Черняк Ю. В.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують.

Фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_2 зареєстровано за виконавчим комітетом Тернопільської міської ради як комунальна власність та знаходиться в оперативному управлінні Житлово-експлуатаційної контори № 4 на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради народних депутатів від 25 жовтня 1989 року № 486.

Відповідно до витягу з реєстру Товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації» про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 травня 2010 року № 26142072 ОСОБА_1 . є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 06 травня 2010 року, укладеного з дарувальником ОСОБА_3 .

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 14 вересня 2011 року № 1526 підвальне приміщення площею 36,2 кв.м передано в оренду суб`єкту підприємницької діяльності - ОСОБА_2 .

Згідно із рішенням Тернопільської міської ради від 17 травня 2012 року №6/21/10 «Про приватизацію об`єктів комунальної власності» вирішено затвердити перелік об`єктів комунальної власності міста, які підлягають приватизації шляхом викупу орендарем, відповідно до додатку до цього рішення до переліку входить приміщення, орендоване підприємцем ОСОБА_2 на АДРЕСА_2 загальною площею 36,2 кв.м.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 05 липня 2012 року № 1022 «Про оформлення права власності за Тернопільською міською радою» з метою забезпечення належного обліку нерухомого майна комунальної власності вирішено оформити право власності за Тернопільською міською радою на об`єкти нерухомого майна, серед яких підвальне приміщення V площею 36,2 кв.м літери «А» за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення - офісного приміщення V загальною площею 36,2 кв.м на АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 16 вересня 2014 року № 26876944 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 грудня 2015 року № 50510885.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що у процесі приватизації громадяни набувають право власності на квартири та допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, переходи, коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, вестибюлі, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів та інші технічні приміщення). Перелік таких приміщень не є вичерпним.

Відповідно до пункту 1.1 рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року у справі № 4-рп/2004 допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладові, горища, колясочні та інші) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків, підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку.

Разом з тим, у багатоквартирних будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 ЖК Української РСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежитлових приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Згідно із пунктом 9 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та пункту 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Держкомунгоспу від 15 вересня 1992 року № 56, чинного на час виникнення спірних правовідносин, нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово - комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність місцевих рад.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 25 жовтня 1989 року № 486 та реєстраційного посвідчення, виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, будинок на АДРЕСА_2 перебуває у комунальній власності Тернопільської міської ради.

Відповідно до листа Комунального підприємства Житлово-експлуатаційної контори № 4 від 11 квітня 2001 року № 325 на території зазначеної Житлово-експлуатаційної контори № 4 на АДРЕСА_2 знаходиться вільне підвальне приміщення, яке може здаватися в оренду.

У період з 2001 року до 2014 року спірне нежитлове приміщення неодноразово передавалось в оренду різним особам для ведення підприємницької діяльності, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 25 червня 2001 року № 692 щодо надання цього приміщення в оренду підприємцю ОСОБА_5 , рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 15 квітня 2004 року № 273 - товариству з обмеженою відповідальністю «КВБ».

Згідно із актом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коменерго Тернопіль - 2» від 29 вересня 2016 року про обстеження нежитлових приміщень, спірне приміщення на АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_2 , має влаштований окремий вхід, у середині приміщення не проходять інженерні комунікації та не розміщені прилади, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації усіх квартир, без доступу до яких експлуатація житлового будинку неможлива.

Відповідно до технічного паспорту на спірне приміщення V площею 36,2 кв.м, що знаходиться на АДРЕСА_2 , та копії технічного паспорта на цей будинок приміщення знаходиться в підвалі зазначеного будинку, є нежитловим та не є допоміжним.

Крім того, у 2010 році ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, а не в порядку приватизації. Предметом цього договору дарування була лише квартира АДРЕСА_3 , без будь-яких допоміжних приміщень.

Таким чином, оскільки судами попередніх інстанцій встановлено, що спірне приміщення за своїм цільовим призначенням є нежитловим, з 1989 року до 2014 року було комунальною власністю, з боку позивача не представлено достовірних та належних доказів обґрунтованості позовних вимог, то суди цілком правомірно дійшли висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

Доводи позивача, які викладені в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій, їм дана належна оцінка, тому колегія суддів їх відхиляє як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків, зроблених судами першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 11 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець