Справа № 154/3220/18 Головуючий у 1 інстанції: Лященко О. В.
Провадження № 22-ц/802/283/19 Категорія: 29 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Володимир-Волинського управління Державної казначейської служби України Волинської області про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади в сфері нормотворчої діяльності за апеляційною скаргою відповідача держави Україна в особі Володимир-Волинського управління Державної казначейської служби України Волинської області на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 28 грудня 2018 року

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що з травня 2013 року він, як суддя у відставці, отримував щомісячне довічне грошове утримання, з якого з 01 липня 2014 року Володимир-Волинським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України, як податковим агентом, щомісячно утримувався з його грошового утримання податок з доходів фізичних осіб у розмірі 18 відсотків, а з 01 лютого 2015 року - військовий збір у розмірі 1,5 відсотка від суми.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 у справі за конституційними поданнями 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятого пункту 32 розділу I Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (справа про оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України.

Вважав, що внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного у зазначеній частині закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання йому було завдано майнової шкоди у розмірі утриманого податку з доходів фізичних осіб та військового збору в сумі 100762 грн. 88 коп. та 1007,63 грн. судових витрат, які просив суд стягнути на його користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 28 грудня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 100 762,88 грн. у відшкодування шкоди, завданої органом державної влади в сфері нормотворчої діяльності.

В апеляційній скарзі відповідач Володимир -Волинське управління Державної казначейської служби України Волинської області, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати це рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, просить судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалами апеляційного суду від 12 березня 2019 року та від 21 березня 2019 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду, а ухвалою від 01 квітня 2019 року провадження у справі було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи № 686/23445/17, ухваленої в подібних правовідносинах.

Ухвалою від 27 серпня 2019 року апеляційне провадження поновлено у зв`язку із оприлюдненням судового рішення Великої Палати Верховного Суду у вказаній справі.

Сторони по справі будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності учасників справи відповідно до вимог статті 372 ЦПК України.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання у відповідності до вимог статті 247 ЦПК України не здійснюється.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а провадження у справі закриттю з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до держави Україна в особі Володимир-Волинського управління Державної казначейської служби України Волинської області про відшкодування шкоди, у сумі 100 762, 88 грн. Вказана шкода, на його думку, завдана в результаті прийняття органом державної влади - Верховною Радою України нормативно-правового акта, а саме Закону № 1166-VII, яким доповнено Податковий кодекс України новим підпунктом 164.2.19 пункту 164.2 статті 164, положення абзацу першого якого було визнано Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018р. № 1-р/2018 таким, що суперечить Конституції України, зокрема ч. 1 ст. 126 Конституції України, і є неконституційним, а також - таким, що втратило чинність. Вказує, що відповідно до неконституційної норми з призначеного йому щомісячного довічного грошового утримання протягом періоду, починаючи з 01.07.2014р. по 27.02.2018р., було незаконно утримано податок і військовий збір на загальну суму 100 762, 88 грн., у зв`язку з чим ним недоотримано щомісячного довічного грошового утримання на зазначену суму, і тим самим істотно порушено його право на отримання щомісячного довічного грошового утримання саме в такому розмірі, що був визначений органом Пенсійного фонду України при його призначенні після виходу позивача у відставку.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 працював на посаді судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області до виходу у відставку в травні 2013 року. На даний час, позивач перебуває на обліку в Володимир-Волинському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Волинської області як суддя у відставці, отримуючи щомісячне довічне грошове утримання, з якого відповідно до підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, що був доповнений до п. 164.2 ст. 164 цього Кодексу Законом України № 1166-VII від 27.03.2014р. "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" (далі - Закон № 1166- VII), щомісячно, починаючи з 01 липня 2014 року по 27.02.2018р. утримувався податок на доходи фізичних осіб, а з 01 лютого 2015 року по 27.02.2018р. - військовий збір, від суми, що перевищувала десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року. Всього за період, з 01.07.2014р. по 27.02.2018р., з призначеного позивачеві щомісячного довічного грошового утримання судді в відставці Володимир-Волинським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України як податковим агентом було утримано податок на доходи фізичних осіб у сумі 92 533 грн. 60 коп. і військовий збір - у сумі 8 229 грн. 28 коп. на загальну суму 100 762 грн. 88 коп., що підтверджується довідкою Володимир-Волинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України від 12.10.2018р. № 2345.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018р. № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України ( є неконституційним ) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті (ст. 23 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України закріплено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про судоустрій та статус суддів».

У ч. 1 ст. 138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» № 2453-VI (у редакції, чинній на час виходу у відставку) судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

У справі, що розглядається, предметом спору є стягнення коштів у вигляді неотриманої частини щомісячного грошового утримання, які мали бути виплачені позивачу, як судді у відставці.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з держави Україна в особі Володимир-Волинського управління Державної казначейської служби України Волинської області майнової шкоди у сумі 100762, 88 грн, у вигляді утриманого податку з доходів фізичних осіб, завданої позивачу внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18) та у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162 цс19), а також Верховний суд у складі колегіїї суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 127/26097/18 (провадження № 61-4865 св 19), яка також стосується стягнення збитків з держави на користь судді у відставці у зв`язку із прийняттям неконституційного акту.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Указане залишилося поза увагою місцевого суду, який, не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 липня 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У справі «Занд проти Австрії» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Закриття провадження - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Згідно із частинами першою та другою статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

З урахуванням вище наведеного колегія суддів вважає за необхідне закрити провадження у справі, оскільки цей спір не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства. При цьому позивачу слід роз`яснити його право на судовий захист у порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 377, ст.ст.381 - 383 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача держави Україна в особі Володимир-Волинського управління Державної казначейської служби України Волинської області задовольнити частково.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 28 грудня 2018 року в даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Володимир-Волинського управління Державної казначейської служби України Волинської області про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади в сфері нормотворчої діяльності - закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 право на звернення до суду в порядку адміністративного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді