ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року

м. Харків

Справа № 641/3401/18

Провадження № 22-ц/818/3214/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсянніково А.І., Сащенка І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Нескородова Ольга Анатоліївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Нескородова Ольга Анатоліївна про визнання шлюбного договору недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2019 року в складі судді Фанди О.А.,

встановив:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Нескородова Ольга Анатоліївна про визнання шлюбного договору недійсним.

Позов мотивовано тим, що з 01 вересня 2007 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .. 04 грудня 2007 року за договором купівлі-продажу подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_1 . 06 жовтня 2009 року ОСОБА_2 запропонувала йому укласти шлюбний договір щодо вказаної квартири, з метою уникнення перешкод в оформленні спадкових справ в майбутньому її сином від першого шлюбу. При цьому ОСОБА_2 запевнила, що права позивача порушені жодним чином внаслідок укладення договору не будуть.

16 лютого 2017 року рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про намір продати вказану квартиру. Після повідомлень відповідача про намір продати квартиру, яка є єдиним місцем проживання позивача, йому стало відомо про порушення своїх прав.

Позивач зазначав, що шлюбний договір не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, а також ч. 4 ст. 93 СК України, за вимогами яких шлюбний договір не може ставити одного з подружжя в надзвичайно невигідне матеріальне становище; на порушення вимог ч. 5 ст. 93 СК України за шлюбним договором передано у власність одного подружжя нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Посилаючись на вказані обставини позивач просив позов задовольнити.

В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач до суду не з`явилася, направила до суду свого представника, який проти задоволення позову заперечував в повному обсязі. При цьому посилався на те, що укладенням шлюбного договору жодним чином не порушені права позивача. Сторони за оспорюваним договором не передавали у власність один одному нерухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, а лише визначили правовий режим майна, право власності на яке вже було зареєстровано за ОСОБА_2 Жодних доказів на підтвердження свого надзвичайно невигідного матеріального становища внаслідок укладення шлюбного договору, позивачем не надано. Крім цього, представник відповідача заявила про застосування до вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності.

Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Нескородова О.А. до суду не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином. Подала письмові пояснення на позов, в яких зазначила, що під час нотаріального посвідчення шлюбного договору дотримано вимоги чинного законодавства, жодних підстав для відмови у посвідченні вказаного договору не було.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору недійсним - задоволено.

Визнаний недійсним шлюбний договір, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 06 жовтня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Нескородовою О.А., р.№ 4288.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було помилково застосовані ч.4 та ч.5 ст. 93 СК України та ч.1 ст. 203 СК України при вирішені спору. Суд першої інстанції прийняв рішення беручи до уваги та базуючись на поясненнях позивача та його представника попри відсутність в матеріалах справи жодних доказів на підтвердження вказаної позиції. Більш того в супереч цивільному законодавству не було доведено і наявність тяжкої для позивача обставини та її вплив на позивача при укладанні оспорюваного договору.

Також зазначає, що вказана квартира купувалась повністю за гроші відповідача і є особистою власністю. Позивач не є і ніколи не був її власником або співвласником, а шлюбний договір встановлював лише правовий режим користування нею виходячи з взаємовідносин позивача та відповідача як подружжя.

Таким чином, оспорюваний шлюбним договором жодним чином не було змінено матеріальний стан позивача та відповідно не було та не могло бути поставлено його в скрутне матеріальне становище.

Крім того апелянт зазначає, що судом першої інстанції було задоволено позов, незважаючи на невірно обраний спосіб захисту позивачем своїх цивільних прав.

Також вважає, що суд першої інстанції всупереч чинному законодавству помилково прийшов до висновку про відсутність підстав про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

03 вересня 2019 року на адресу апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання шлюбного договору укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 6 жовтня 2009 року посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Нескородовою О.А. р.№ 4288недійсним суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваним договором порушено вимоги ч. 4 ст. 93 СК України, що є підставою для визнання шлюбного договору недійсним.

Такі висновки суду першої інстанції є обґрунтованими і зробленими у відповідності із зібраними по справі доказами.

Частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

У частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання сімейних відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Враховуючи, що договір, у тому числі шлюбний договір, насамперед є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини четвертої статті 93 СК України шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

У п. 22 Постанови Верховного Суду України 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено , що слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК.

Судом встановлено, що з 01 вересня 2007 року сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 лютого 2017 року шлюб між ними розірвано (а.с. 16).

Під час перебування у шлюбі 04 грудня 2007 року за договором купівлі-продажу подружжям придбано квартиру АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу від 04 грудня 2007 року.

06 жовтня 2009 року між подружжям укладено шлюбний договір, за умовами якого сторони домовилися, що із майна, яке належить їм на праві власності та придбане за час шлюбу - квартира АДРЕСА_1 , яка придбана на ім`я ОСОБА_2 буде належати ОСОБА_2 на праві приватної особистої власності, та вона володіє, користується та розпоряджається нею за власним розсудом, без будь-якої згоди на те, ОСОБА_1 ..

Отже, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що шлюбним договором закріплено виключно умови щодо прав одного з подружжя - ОСОБА_2 , жодних майнових прав ОСОБА_1 умовами шлюбного договору не передбачено.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача пояснив, що підставою для укладання вищезазначеного шлюбного договору було те, що спільних дітей подружжя не має, а у відповідачки є син від першого шлюбу, іншого житла у позивача немає, після розірвання шлюбу, відповідачка стала виселяти позивача із спірної квартири.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Обґрунтовано суд першої інстанції дійшов і висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності, оскільки про порушення прав позивачу стало відомо в 2017 році після того, як відповідачка повідомила про намір продати спірну квартиру.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 16 жовтня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко