Провадження № 2/760/1885/19
Справа № 760/3709/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2019 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Кривулько С.В.

розглянувши відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом Київської місцевої прокуратури № 9 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, визнання спадщини відумерлою, витребування майна і скасування рішення про державну реєстрацію та зустрічного позову ОСОБА_2 до Київської міської ради в інтересах держави в особі якої діє Київська місцева прокуратура № 9, треті особи - ОСОБА_1 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Падалка Роман Олегович, ОСОБА_3 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Керівник Київської місцевої прокуратури № 9 звернулася до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради і просить:

-визнати недійсним договір дарування квартири від 25.06.2009 № 1469, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається з нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 ;

-витребувати від ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 ;

-скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно №33054292 від 21.12.2016, відповідно до якого 21.12.2016 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Посилається у позові на те, що Київською місцевою прокуратурою № 9 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0001176 від 02.02.2017 порушеного за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України за фактом заволодіння шахрайським шляхом невстановленими особами у невстановлений час об`єктом нерухомості, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , в якій проживала ОСОБА_4 .

Зазначає, що первинна реєстрація на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , була проведена за ОСОБА_4 на підставі довідки №28, виданої ЖБК "Зв`язківець" 07.05.1996.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №4 від 03.11.2017, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла приблизно 20.05.2016 та захоронена за державний кошт.

Відповідно до інформації Дев"ятої Київської нотаріальної контори №6337/01-16 від 03.11.2017 та інформаційної довідки №49722767 від 03.11.2017, спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилась.

Згідно листа Солом`янського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану №10437/16.11-09 від 09.11.2017, не виявлено актових записів, які б підтверджували родинні відносини як дідів, бабів, братів чи сестер відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та актових записів про шлюб та народження її дітей.

Відповідно до інформації Солом`янської районної в м. Києві державної ілміністрації №108-1071 від 22.01.2018, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 31.12.1974 по 19.12.2016 (знята з реєстраційного обліку на підставі свідоцтва про смерть) та інших зареєстрованих осіб за даною адресою не має.

Тобто, на даний час відсутні спадкоємці за заповітом і за законом, а також особи, які усунені від права на спадкування чи мали б право на спадщину, але не прийняли чи відмовились від її прийняття.

Відповідно до вимог ст. 1277 ЦК України квартира АДРЕСА_1 має бути визнана відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Проте, 30.08.2016 спірна квартира зареєстрована державним реєстратором Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» на праві власності за ОСОБА_1

Підставою для реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_1 зазначено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В. за реєстровим № 1469 від 25.06.2009.

Відповідно до вказаного договору ОСОБА_4 подарувала спірну квартиру ОСОБА_1

Київським державним нотаріальним архівом №2754/01-21 від 09.11.2017 повідомлено, що у справі №02-33 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» том №2 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В. від 25.06.2009 за реєстровим №1469 відсутній запис про посвідчення договору дарування чи купівлі - продажу будь-якого майна. За реєстровим №1469 від 25.06.2009 міститься запис про засвідчення вірності однієї копії акту прийому передачі приміщення.

Крім того, відповідно до листів Київського державного нотаріального архіву №167/01-21 від 16.01.2018, №151/01-21 від 13.02.2017 у справі №02-33 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» том №2 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В. міститься запис від 25.06.2009 за реєстровим №1470 про посвідчення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, сторонами договору є ТОВ «СЕРВІК» (продавець) та ОСОБА_5 (покупець). При посвідченні цього договору використано чотири спеціальних бланки нотаріальних документів, одним з яких є бланк серії ВМЕ №287941.

У подальшому, 21.12.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О. щодо вищезазначеного об`єкту нерухомості посвідчено договір купівлі-продажу, серія та номер 7815, виданий 21.12.2016 та проведено державну реєстрацію права власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_2 (рішення №33054292 від 21.12.2016).

Відповідно до інформації Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації №108-1071 від 22.01.2018, станом на 20.01.2018, за відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації та витягу з Реєстру Територіальної громади міста за адресою: АДРЕСА_1 відсутня реєстрація фізичних осіб.

Договір дарування квартири № 1469 від 25.06.2009 порушує право власності територіальної громади на майно, яке в силу відумерлості спадщини повинно перейти у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Враховуючи, що Київською міською радою, якій в силу наслідків відумерлості спадщини має належати спірна квартира, рішення про відчуження спірного майна не приймалися, а тому не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна, спірне майно підлягає витребуванню від ОСОБА_2 на підставі ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради, як власника та розпорядника майна територіальної громади міста Києва.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

07.02.2018 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М.

Ухвалою суду від 07.02.2018 у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.

12.04.2018 відповідачем - 2 до суду надано відзив на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач заперечує проти позову, зазначаючи, що є добросовісним набувачем спірної квартири та право власності на останню набув в силу ст.330 ЦК України, тобто раніше ніж Київська міська рада набула в силу ст. 1277 ЦК України шляхом подання заяви про визнання спадщини ОСОБА_4 відумерлою. Вказує, що придбав спірну квартиру за відплатним договором та право власності на яку було зареєстровано в установленому законом порядку. Крім того, зазначає, що Київська міська рада не є спадкоємцем ОСОБА_4 та не є власником майна. З урахуванням наведеного, просить відмовити у задоволенні позову повністю.

12.04.2019 відповідачем - 2 ОСОБА_2 було подано зустрічний позов до Київської міської ради в інтересах держави в особі якої діє Київська місцева прокуратура №9, треті особи - ОСОБА_1 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Падалка Роман Олегович про визнання права власності.

Просить суд визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування зустрічного позову зазначає, що 11.12.2016 прийняв у власність (купив), а відповідач-1 за первісним позовом ОСОБА_1 передав у власність (продав) квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2016, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О. за реєстровим № 7815.

Вказує, що право власності на спірну квартиру було зареєстроване 21.12.2016 на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2016

Вважає, що придбав спірну квартиру 21.12.2016 за відплатним договором, сплативши за неї 635280,00 грн., та його право власності на спірну квартиру було зареєстровано у встановленому законом порядку.

Крім того, зазначає, що не знав і не міг знати про наявність будь-яких перешкод до вчинення правочину за яким придбав спірну квартиру, у тому числі не знав і не міг знати, що ОСОБА_1 не мав права відчужувати спірну квартиру, а тому в силу вимог ст. 330 ЦК України, вважає, що є добросовісним набувачем.

Просить задовольнити зустрічний позов, а у первісному позові, відмовити.

02.05.2018 до відповідачем-2 було подано заперечення на відповідь на відзив, посилаючись на обставини, викладені у відзиві.

18.06.2018 Київською місцевою прокуратурою №9 було подано відповідь на відзив. Зазначає, що волевиявлення власника ОСОБА_4 не було, а отже договір дарування квартири в силу ст. 220 ЦК України є нікчемним. Посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 18.07.2018 прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до Київської міської ради в інтересах держави в особі якої діє Київська місцева прокуратура № 9, треті особи - ОСОБА_1 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Падалка Роман Олегович про визнання права власності до спільного розгляду з первісним позовом.

18.07.2018, судом, не виходячи до нарадчої кімнати, було залучено до участі у справі у якості третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О.

Ухвалою суду від 29.10.2018 закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду.

01.04.2019 до суду подані пояснення Київської місцевої прокуратури № 9.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову, відмовити.

Відповідач - 2 та його представник просили відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 з підстав, зазначених у зустрічному позові.

Відповідач - 1 та приватний нотаріус Падалка Р.О. в судове засідання не з"явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд до відома не поставили.

Заслухавши пояснення представника позивача, думку прокурора, відповідача - 2 та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог Київської місцевої прокуратури № 9, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Як встановлено судом, Київською місцевою прокуратурою № 9 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0001176 від 02.02.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України за фактом заволодіння шахрайським шляхом невстановленими особами у невстановлений час об`єктом нерухомості, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , в якій проживала ОСОБА_4 .

Також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (а.с14).

Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві приватної власності, що підтверджується довідкою № 28 від 07.05.1996, виданою Житлово - будівельним кооперативом «Зв`язківець» (а.с.18).

Відповідно до інформації Дев"ятої Київської нотаріальної контори №6337/01-16 від 03.11.2017 та інформаційної довідки №49722767 від 03.11.2017, спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилась (а.с.15).

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що 30.08.2016 спірна квартира була зареєстрована державним реєстратором комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» на праві власності за ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири від 25.06.2009, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В. за реєстровим № 1469 (а.с.26, 28-30).

Як вбачається з відповіді Київського державного нотаріального архіву №2754/01-21 від 09.11.2017 повідомлено, що у справі №02-33 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» том №2 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В. від 25.06.2009 за реєстровим №1469 відсутній запис про посвідчення договору дарування чи купівлі - продажу будь-якого майна. За реєстровим №1469 від 25.06.2009 міститься запис про засвідчення вірності однієї копії акту прийому передачі приміщення(а.с.31).

Крім того, відповідно до листів Київського державного нотаріального архіву №167/01-21 від 16.01.2018, №151/01-21 від 13.02.2017 у справі №02-33 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» том №2 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В. міститься запис від 25.06.2009 за реєстровим №1470 про посвідчення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, сторонами договору є ТОВ «СЕРВІК» (продавець) та ОСОБА_5 (покупець). При посвідченні цього договору використано чотири спеціальних бланки нотаріальних документів, одним з яких є бланк серії ВМЕ №287941 (а.с.32,33,35-36).

21.12.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі - продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О. за реєстровим номером 7815 (а.с.37).

За змістом ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч.ч.1,3 та 4 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч.ч.1, 2, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків його недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Зважаючи на те, що спірний договір дарування не посвідчувався нотаріусом Грицаєнко В.В. , тим самим не було дотримано нотаріальної форми правочину та як наслідок, волевиявлення власника ОСОБА_4 на відчуження спірного нерухомого майна було відсутнє, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову щодо визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 25.06.2009 №1469, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 недійсним.

Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію, то суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.12.2016 до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000. здійсненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалкою Р.О., що підтверджується інформацією з Державного реєстру (а.с.43-44).

Відповідно до абз. 5 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає за можливе скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно №33054292 від 21.12.2016, відповідно до якого 21.12.2016 до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Отже, позов у цій частині підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Як встановлено в ході розгляду справи, датою відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 є 20.05.2016. Спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилася та спадкоємців в порядку закону чи заповіту у останньої немає.

Даний позов до суду подано 07.02.2018, тобто з дотриманням строку, визначеного ст.1277 ЦК України.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

З матеріалів справи встановлено, що Київська міська рада не є учасником кримінального провадження, доступу до матеріалів кримінального провадження не має, інформацією про вибуття спірної квартири з володіння Територіальної громади м. Києва не володіє, а тому з даним позовом до суду звернувся прокурор.

Суд враховує, що відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, зазначеної, в тому числі, у справах «Gregorio de Andrade v. Portugal» (№41537/02, 14.11.2006), «Ferreira Alves v. Portugal» (№25053/05, 21.06.2007), «Менчинська проти Росії» (№42454/02, 15.01.2009) та інших, ЄСПЛ відзначив, що держава несе відповідальність за дії або бездіяльність працівників прокуратури при виконанні ними службових обов`язків.

Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно.

Суд при цьому також враховує Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.99 № 3-рп/99, в якому Конституційний Суд України зазначив, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Виходячи з викладеного вище, обставин та підстав звернення прокурора до суду з даним позовом, суд вважає таке звернення виправданим та таким, що не порушує прав рівності сторін, забезпечених правовою допомогою.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позову і в частині визнання квартири АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та передання даної квартири у власність територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради.

Відповідно до ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. ст. 317, 319 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Як встановлено судом, 25.09.2009 на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В. за реєстровим № 1469, ОСОБА_4 подарувала квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 (а.с.26).

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Пунктами 21, 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Враховуючи висновок суду про недійсність договору дарування спірної квартири від 25.06.2009 №1469, відумерлість спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 та відповідно належність такого спадкового майна Київській міській раді в силу закону, суд приходить також до висновку про витребування спірної квартири у відповідача-2 на користь територіальної громади в особі Київської міської ради.

Що стосується доводів відповідача-2 щодо порушення з боку позивача його прав в частині витребувнаня майна, як у добросовісного набувача, слід зазначити.

У постанові від 18.09.2013 у справі №6-92цс13 Верховний Суд висловив думку щодо застосування положень конвенції та рішень ЄСПЛ у справах про витребування майна.

Так, основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого закону від 17.07.1997 № 475/97-ВР є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому ЄСПЛ постійно вказує на необхідність забезпечення справедливої рівноваги між інтересами суспільства та дотриманням фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в ст. 1 Першого протоколу, де йдеться про досягнення обгрунтованої пропорційності між ужитими заходами та метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Більше того, ЄСПЛ зауважує, що при визначенні суспільних інтересів національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх розв`язання.

Отже, передбачена конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів для усунення несправедливості.

Перехід спадкового майна у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини є юридичним наслідком відповідного судового рішення, який передбачено ч. 3 ст. 1277 ЦК України.

При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вказана норма закону, в силу ст. 8 ЦК України, підлягає застосуванню також до спадщини, визнаної відумерлою та підтверджує, що спірна квартира в розумінні ч. 1 ст. 388 ЦК України вибула з володіння Київської міської ради не з її волі іншим шляхом.

Крім того, постанова Верховного суду від 18.01.2017 року у справі 6-2776 цс-16, на яку посилається відповідач-2 ОСОБА_2 , у якій судові рішення скасовано, а справу передано на новий розгляд, в черговий раз доводить, що при придбанні нерухомого майна, необхідно перевіряти його статус щодо відповідних обмежень та заборон, а також враховувати правове підгрунтя, яке слугувало підставою для реєстрації права власності на продавця (договір купівлі - продажу, дарування, судове рішення тощо).

З огляду на викладенен вище, суд вважає, що позов є обгрунтованим щодо наявності фактів, які мають істотне значення, а саме:

право на витребування цього майна; вибуття майна та знаходження його у відповідача; незаконність володіння відповідачем майном позивача; відсутність між позивачем та відповідачем зобов`язально-правових відносин щодо спірного майна;

відповідач міг бути обізнаний про незаконність набуття та володіння майном, як би вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна.

Разом з цим, при розгляді даної справи, судом враховано дотримання трьох критеріїв гарантій статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Витребування майна з володіння відповідача-2 відповідає критерію законності, оскільки таке витребування здійснюється на підставі норм ст. 388 ЦК України у зв`язку з безпідставним заволодінням майном територіальної громади.

Норми ЦК України відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст цього Кодексу є загальнодоступним. Сумніви відповідача-2 у правильності тлумачення та застосування цих норм не можуть свідчити про незаконність втручання в право на мирне володіння майном.

Крім того, з огляду на положення статей 1, 16 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй. Нерухоме майно, що є у комунальній власності територіальних громад, - це одна зі складових матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування.

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям нерухомого майна з комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність вибуття майна цьому суспільному інтересу не відповідає.

У даному випадку порушення інтересів держави полягає в незаконному позбавленні територіальної громади Києва майна, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом,що в свою чергу спрямоване на задоволення суспільної потреби та у відновленні законності щодо визнання спадщини відумерлою .

Враховуючи викладене, доводи відповідача-2 ОСОБА_2 щодо порушення його прав та недотримання принципу втручання держави у право на мирного володіння майном,суд вважає безпідставим. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що позов Київської місцевої прокуратури №9 поданий в інтересах держави в особі Київської міської ради є обгрунтованим , а тому підлягає задоволенню у повному обсязі.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання права власності, то суд приходить до наступного висновку.

Так, в обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 посилається на те, що 11.12.2016 прийняв у власність (купив), а відповідач-1 за первісним позовом ОСОБА_1 передав у власність (продав) квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2016, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О. за реєстровим №7815.

Вважає, що придбав спірну квартиру 21.12.2016 за відплатним договором, сплативши за неї 635280,00 грн., та його право власності на спірну квартиру було зареєстровано у встановленому законом порядку на підставі рішення про державну реєстрацію.

Крім того, зазначає, що не знав і не міг знати про наявність будь-яких перешкод до вчинення правочину за яким придбав спірну квартиру, у тому числі не знав і не міг знати, що ОСОБА_1 не мав права відчужувати спірну квартиру, тому в силу норми ст. 330 ЦК України, вважає, що є добросовісним набувачем.

За змістом ст. ст. 330, 334 ЦК України, право власності на нерухоме майно виникає у добросовісного набувача з дня державної реєстрації, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано у нього.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому слід зазначити, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року N 5, набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Разом з тим та враховуючи те, що суд прийшов до висновку про те, що первинний правочин, тобто договір дарування від 26.09.2006 є недійсним та відповідно ОСОБА_1 не мав права на відчуження спірної квартири ОСОБА_2 та як наслідок прийшов до висновку про витребування майна від ОСОБА_2 на користь Київської міської ради, суд вважає, що правові підстави для задоволення позову ОСОБА_2 про визнанння права власності на спірну квартиру, відсутні.

Крім того, відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права), а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи з положення зазначеної статті, для можливості звернення до суду з позовом про визнання права власності має бути наявний спір щодо визнання такого права, або наявність факту не визнання такого права іншими особами.

Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позов, що підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, складається з двох обов"язкових елементів предмету (матеріально-правових вимог) та підстав (обставин, на які посилається позивач, і норм матеріального права, які, на його переконання, підлягають застосуванню до спірних правовідносин).

З огляду на диспозитивність як одну із складових цивільного процесу, суд не має права самостійно (на власний розсуд) змінювати підставу позову та застосовувати до спірних правовідносин іншу норму закону, ніж ту, на застосуванні якої наполягав позивач.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в разі його невизнання, або порушення. Звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Київська міська рада не оспорює виникнення у ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно на підставі договору купівлі- продажу від 21.12.2016, як і відсутні докази оспорення, невизнання цього права з боку відповідача ОСОБА_1 , а тому за відсутності обставин, зазначених в ст.392 ЦК України, відсутні підстави задоволення вимог про визнання права власності на нерухоме майно в порядку ст. 392 ЦК України.

З огляду на викладнене вище, аналізуючи матеріали справи та відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, з відповідачів підлягає стягненню на користь Прокуратури міста Києва судовий збір у розмірі 7 407,60 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 92, 131-1, 141 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 220, 334, 387, 388, 392, 717, 719, 1216-1218, 1220-1223, 1261-1265, 1268-1269, 1277, 1269, 1297 ЦК України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 45, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов Київської місцевої прокуратури № 9 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, визнання спадщини відумерлою та витребування майна і скасування рішення про державну реєстрацію , задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 25.06.2009 №1469, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Визнати квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та передати дану квартиру у власність територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради.

Витребувати квартиру АДРЕСА_1 від ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 ) на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради (01044, м.Київ, вул. Хрещатик, 36, ).

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно №33054292 від 21.12.2016, відповідно до якого 21.12.2016 до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Київської міської ради в інтересах держави в особі якої діє Київська місцева прокуратура № 9, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_6 ), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (ІПН: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 ) на користь Прокуратури м.Києва (місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Предславинська, 45 /9, ) судовий збір у розмірі 7 407,60 грн. з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Букіна О.М.