ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5606/19 Справа № 177/276/18 Суддя у 1-й інстанції - Суботіна С. А. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Чубіна А.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач - фізична особа підприємець ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє від імені та в інтересах відповідача фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2019 року, яке ухвалено суддею Суботіною С.А. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 18 березня 2019 року, -, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (надалі ФОП ОСОБА_2 ), третя особа Комунальне підприємство «Парковка та реклама», про визнання правочину недійсним.

В обґрунтування позову зазначено, що він є власником земельної ділянки, площею 3,6642 га, з кадастровим номером :05:001:0063, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Златоустівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області та яка належить йому на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 507294 від 30.06.2006 року.

Земельна ділянка перебувала в користуванні у ОСОБА_4 , згідно з договором оренди від 07.08.2014 року, який на початку грудня 2017 року розірвано за домовленістю сторін, про що в реєстр внесено відповідний запис.

У послідуючому, з державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо про ніби-то укладений між ним та ФОП ОСОБА_5 договір оренди земельної ділянки б/н від 09.12.2017 року, згідно з яким він передав останньому належну йому земельну ділянку в оренду, строком на 7 років, з встановленою орендною платою у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що в сумі складає 3858,65 грн.

Посилаючись на те, що відповідач самовільно, без його відома та погодження зареєстрував право оренди земельної ділянки, яка належить йому на праві приватної власності, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд: визнати договір оренди б/н від 09.12.2017, укладений між ним та ФОП ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 3,6642 га, кадастровий номер :05:001:0063, що став підставою для реєстрації іншого речового права (номер запису про інше речове право 23838030), недійсним, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 704,80 грн.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2019 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки б/н, загальною площею 3,6642 га, з кадастровим номером :05:001:0063, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯГ № 507294 від 30.06.2006, укладеного 09.12.2017 між ОСОБА_1 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 , на підставі якого за останнім в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.12.2017 зареєстровано право оренди вказаної земельної ділянки за номером запису про інше речове право 23838030.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ФОП ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Касьян М.С., просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неврахування того, що договір оренди земельної ділянки є укладеним, дійсним та право оренди зареєстроване у встановленому законом порядку. При цьому, на думку відповідача, позивачем не було надано суду жодного доказу в підтвердження того факту, що договір укладено з будь-яким порушенням.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Левіт С. О. зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 507294 (а.с.6), позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 , загальною площею 3,6642 га, яка розташована на території Златоустівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області.

В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявна сканована копія Договору від 09.12.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , про оренду вказаної земельної ділянки, строком на 7 років, яка надана суду представником позивача та отримана ним на адвокатський запит від державного реєстратора виконавчого органу Чаплинської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області (а.с.129-132).

Зазначений Договір зареєстрований державним реєстратором КП «Парковка та реклама» (номер запису про речове право № 38626779) (а.с.7).

Позивач, посилаючись на те, що Договір оренди земельної ділянки від 09.12.2017 року він не укладав, а підпис від його імені виконано іншою особою, просив суд визнати його недійсним.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з відсутності вільного волевиявлення позивача на укладення договору оренди земельної ділянки від 09.12.2017 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ст.ст. 13, 14, 19 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі це письмова угода сторін про взаємні зобов`язання, відповідно до яких орендодавець за плату (розмір якої передбачається умовами договору, які не можуть суперечити законам України) передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання в обумовлений договором строк.

Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною 1 ст.14 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, в тому числі встановлених ч.3 ст.203 ЦК України про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

За положеннями ч.1, ч.3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 доведено належними доказами той факт, що Договір оренди земельної ділянки від 09 грудня 2017 року він не підписував та фізично не мав можливості підписати, оскільки, відповідно до пояснень свідка ОСОБА_6 , наданих в суді першої інстанції, позивач, в силу свого віку, має вади слуху, тому всі переговори від його імені здійснюються нею особисто. Крім того, поясненнями свідка ОСОБА_6 встановлено, що вона спілкувалася з відповідачем, яким пропонувалося укладення договору оренди належної позивачу земельної ділянки, однак такої згоди досягнуто не було. У подальшому жодних пропозиції від ФОП ОСОБА_2 щодо укладення договору не надходило, будь-яких угод з останнім не підписувалося, з відповідачем з цього приводу не зустрічалася.

Відповідач, стверджуючи що між сторонами було у цей день укладено Договір оренди земельної ділянки, яка належить позивачу ОСОБА_1 на праві власності, не надав суду ані оригінал цього Договору, ані жодних доказів на спростування доводів позивача.

При цьому, суд першої інстанції вірно віднісся критично до тверджень відповідача ФОП ОСОБА_2 про те, що оригіналу договору укладеного з позивачем, він надати суду не може, оскільки він передав його своєму помічнику ОСОБА_7 , автомобіль якого пограбували, викравши наявні у ньому договори.

З матеріалів справи вбачається, що 05.01.2018 року до ЄРДР внесено відомості за заявою ОСОБА_7 , за правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 185 КК України, по факту крадіжки з автомобіля його особистих речей та постановою слідчого від 17.02.2018 року дане кримінальне провадження закрито на підставі ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с.52).

Разом з тим, суду не надано достовірних відомостей, зафіксованих уповноваженими представниками правоохоронних органів, про те, що серед особистих речей помічника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 знаходився оригінал договору оренди земельної ділянки, який був укладений між позивачем ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 Будь-яких доказів про факт звернення до правоохоронних органів безпосередньо ОСОБА_2 за фактом, викрадення оригіналів договорів оренди, суду не надано.

30 травня 2018 року ФОП ОСОБА_2 було подано скаргу на постанову слідчого про закриття кримінального провадження (а.с.69), однак суду не було надано відомостей щодо результатів розгляду цієї скарги та таке оскарження відбулося вже після відкриття провадження у даній цивільній справі, що ставить під розумний сумнів такі доводи відповідача.

Більш того, приймаючи участь у справі в суді першої інстанції та користуючись професійною правничою допомогою адвоката ОСОБА_8 О ОСОБА_9 , відповідач ФОП ОСОБА_2 не скористався своїм правом заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи для спростування доводів позивача щодо не підписання ним спірного Договору оренди земельної ділянки, фактично самоусунувшись від доказування своїх доводів та заперечень на позовну заяву.

Згідно статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Згідно ж ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Як встановлено судом, відповідач ФОП ОСОБА_2 та його представник - адвокат Касьян М.С. не ставили перед судом першої інстанції питання про призначення судової почеркознавчої експертизи та не клопотали про призначення такої експертизи в апеляційній скарзі, не обґрунтовували не проведенням такої експертизи судом першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неможливості підписання позивачем ОСОБА_1 Договору оренди земельної ділянки від 09.12.2017 року, а тому він не може вважатися таким, що відповідає волевиявленню ОСОБА_1 та вимогам закону і доводи апеляційної скарги не спростовують вищевикладеного.

Враховуючи викладені обставини справи щодо достовірності встановлення факту не підписання позивачем ОСОБА_1 договору оренди земельної ділянки, колегія суддів приходить до висновку, що саме відповідач діяв недобросовісно в договірних відносинах, тому рішення суду про визнання цого договору недійсним є законним та справедливим, направленим на ефективний захист порушеного права позивача.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє від імені та в інтересах відповідача фізичної особи підприємця ОСОБА_2 ,залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 16 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: