Справа № 362/4654/19
Провадження № 2/362/2368/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2019 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Ковбель М.М.

за участю секретаря судового засідання - Чорної М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Василькові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Васильківської міської ради Київської області про визнання права користування житловим приміщенням ,-

ВСТАНОВИВ :

07.08.2019 р. позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Васильківської міської ради Київської області про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити дії, а саме просила суд визнати за позивачем, право користування жилим приміщенням- квартирою АДРЕСА_1 , та зобо`вязати виконавчий комітет Васильківської міської ради Київської області видати ордер на право займайння вищезазначеного житлового приміщення.

Ухвалою судді Васильківський міськрайонний суд Київської області від 08.08.2019 р. відкрито провадження по справі.

17.09.2019 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про залишення частини позовних вимог, а саме позовну вимогу про зобов`язання виконавчого комітету Васильківської міської ради видати ордер на право зайняття однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 24.09.2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зобов`язання виконавчого комітету Васильківської міської ради видати ордер на право зайняття однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 - залишено без розгляду.

Як вбачається з поданої до суду позовної заяви заявлені позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що на підставі Рішення виконавчого комітету Васильківської міської ради № 15 від 30.01.2018 року батьку позивачки ОСОБА_4 як військовослужбовцю запасу 12.02.2018 року був виданий постійний ордер №01 на однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

13.02.2018 року відділом з питань реєстрації місця проживання виконкому Васильківської міської ради ОСОБА_4 було зареєстровано за вищезазначеною адресою. Оскільки на той час ОСОБА_4 вже був дуже хворий і потребував сторонньої допомоги, з часу його заселення позивачка почала проживати разом з ним, опікуватись його здоровям та нести всі витрати на утримання квартири. Одночасно з цим ОСОБА_4 було замовлено у КП КОР «Західне БТІ» технічний паспорт на дану квартиру, який він отримав 12.03.2018 року, для того щоб у подальшому здійснити її приватизацію. Таким чином між ОСОБА_4 та відповідачем виникли правовідносин договору найму житлового приміщення.

Позивач також зазначає що ОСОБА_4 заселив позивачку в дане приміщеннгя в порядку ст.65 ЖК України. Крім того у період з лютого 2018 року по даний час позивачка зазначає, що вносила плату за житло, комунальні послуги, що підтверджується квитанціями про сплату за обслуговування будинку та прибудинкової території електро, -тепло, -газопостачання, постачання холодної води, вивезення побутових відходів .

Протягом 2018-2019 року батько позивачки ОСОБА_4 продовжував важко хворіти, що перешкодило йому здійснити дії щодо приватизації даної квартири, а 04.07.2019 року в результаті кровотечі помер. Юридичним департаментом Васильківської міської ради, позивачці було повідомлено, що вона повинна звернутись з позовом в суд. Враховуючи вищенаведене позивачка вернулась з позов, для втрішення спору.

Представник позивач подав до суду заяву в якій просив справу просив слухати за його відсутності, зміненні позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлений належним чином. До суду направив відзив, у якому просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги визнає частково зокрема в частині права користування житловим приміщенням, щодо зобов`язання вчинити дії, а саме видачі ордеру на квартиру АДРЕСА_1 відмовити

Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадках визнання позову відповідачем.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до рішення Виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської міської ради №15 від 30.01.2018 р. «Про видачу постійного ордеру на квартиру в м.Василькові» видано ордер на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_4 на одну особу, із зняттям з квартирного обліку у Васильківському гарнізоні. (а.с.3).

ОСОБА_4 станом на 12.03.2018 року було виготовлено технічний паспорт на вищезазначену квартиру. (а.с.8-9)

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про народження VI-БК НОМЕР_1 363095 ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_5 ( а.с.13)

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 28.07.2006 року ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».

Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 від 04.07.2019 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно довідки від 18.07.2019 року про фактичне проживання осіби встановлено, що ОСОБА_3 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно наданих суду квитанцій позивачем проводиться оплата комунальних послуг за вищезазначену квартиру та сплачує комунальні послуги за вказану квартиру з лютого 2018 р. і по теперішній час.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами Житлового кодексу України.

Так, стаття 9 ЖК України визначає, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 58 Житлового кодексу УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як вказано в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Відповідно до пункту 1 статті 8 Римської Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканість житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку.

Ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання.

Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Встановлено, що позивач з згоди ОСОБА_4 була вселена до квартири за адресою АДРЕСА_1 .проживає в даному приміщенні, відкрито користується ним.

Частинами 1, 3, 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Як встановлено в судовому засіданні позивач з 2018 р. постійно проживає в квартири за адресою АДРЕСА_1 , а тому є доцільним визнання за нею права користування вказаним житловим приміщенням, шляхом задоволення заявлених позовних вимог.

Керуючись статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 133-142, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Васильківської міської ради Київської області про визнання права користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_7 право користування жилим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя М.М.Ковбель