ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року

м.Суми

Справа №591/2199/18

Номер провадження 22-ц/816/4717/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Хвостика С. Г.

з участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 липня 2019 року в складі судді Сидоренко А.П., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 05 серпня 2019 року,

в с т а н о в и в:

20 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, внаслідок відсутності в ньому понад шість місяців без поважних причин, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 08 травня 2013 року було розірвано шлюб між ним та ОСОБА_2 , яка з 2012 року у спірній квартирі не проживає без поважних причин, не з`являється, комунальні послуги не оплачує, будь-яким чином житло не утримує, через її реєстрацію у квартирі він змушений нести додаткові витрати по оплаті комунальних платежів та позбавлений права на отримання субсидії.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вказує, що факт не проживання відповідача у спірній квартирі з 2012 року було визнано самою ОСОБА_5 при розгляді справи про розірвання шлюбу та вже встановлено рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 08 травня 2013 року, а тому в силу положень ч. 5 ст. 82 ЦПК України доказуванню в даній справі не підлягає. Вважає помилковим висновок суду про те, що відповідач не проживає у квартирі лише з 2015 року і з поважних причин та не втратила інтерес до цього житла, оскільки вона має інше постійне місце проживання, а в його квартирі не має ніяких її речей, перешкод в доступі до житлового приміщення не чинив.

Відзивів на апеляційну скаргу учасники справи до апеляційного суду не направили.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, який підтримав доводи апеляційної скарги, представника відповідача - ОСОБА_6 , який заперечував проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 24 липня 1987 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 08 травня 2013 року (а.с. 9, 38).

Під час перебування у шлюбі сторони отримали квартиру АДРЕСА_1 де проживали разом з трьома спільними дітьми.

Відповідно до довідки від 16 квітня 2018 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (син), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (донька), ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (онук) (а.с. 8, 26, 27, 30, 31, 37).

В акті № 33 про фактичне не проживання за місцем реєстрації від 13 листопада 2015 року вказано, що, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 не проживають за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.10, 40).

Згідно з актом від 22 березня 2018 року, складеним сусідами, в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 за вищевказаною адресою фактично не проживають (а.с. 11, 41).

З договору № 1085 про реструктуризацію заборгованості від 25 жовтня 2017 року вбачається, що ТОВ «Сумитеплоенерго» та ОСОБА_1 уклали договір про надання розстрочки в погашенні заборгованості за надані послуги строком на 36 місяців. Станом на 01 жовтня 2017 року заборгованість становить 8571 грн 37 коп (а.с. 13, 42, 43).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України не були спростовані відповідними доказами обставини та причини відсутності позивача у спірній квартирі з осені 2015 року, тобто понад встановлений законом шестимісячний термін. Врахувавши відсутність у відповідача іншого постійного місця проживання, те, що вона не втрачала інтересу до спірної квартири, періодично відвідує це житло, її не проживання в квартирі обумовлено неприязними стосунками з позивачем, через що вона була позбавлена можливості вільно та безперешкодно користуватися спірним житловим приміщенням, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про поважність причин не проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 понад шість місяців.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач та відповідач на протязі тривалого часу проживали у шлюбі та в 1995 році разом вселилися та зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 .

Частиною 3 ст. 47 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Серед основних прав і свобод людини Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини».

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.

Відповідно до вимог ст. ст. 71, 72 ЖК України якщо особа без поважних причин не проживає в житловому приміщенні понад 6 місяців, ця особа за рішенням суду визнається такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Так, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад шість місяців, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

У справах про наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Тобто, в кожному випадку суд має з`ясувати поважність відсутності особи понад передбачені строки. Конкретний перелік поважних причин не встановлений, і у кожному випадку суд вирішує це питання окремо з урахуванням обставин справи.

Розглядаючи справу, суд враховує інтереси всіх сторін і вирішує спір залежно від установленого та на підставі закону, а також враховує, що внаслідок визнання особи такою, що втратила право користування житлом, порушується право особи на житло.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що відмовляючи у визнанні ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 , суд врахував усі істотні обставини, зокрема і ті, про які йдеться у позові та апеляційній скарзі, навів відповідні мотиви.

Так, суд прийняв до уваги, що позивач та відповідач вселилися разом у спірну квартиру як квартиронаймачі.

У зв`язку з припиненням у 2013 році шлюбних відносин та виникненням конфліктних ситуацій між сторонами, ОСОБА_2 з 2015 року була позбавлена можливості вільно користуватися квартирою, відповідач чинив їй перешкоди у доступі до житла, замінив замки, до квартири могла потрапити тільки коли вдома був син і відкривав їй двері, у квартирі залишилися її речі.

Безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на встановлення у рішенні Зарічного районного суду м. Суми від 08 травня 2013 року про розірвання шлюбу між сторонами факту не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі з 2012 року. У тексті цього рішення суду дійсно вказано, що сторони проживають окремо, однак при цьому не зазначено в якому житлі, за якою саме адресою проживає кожен із подружжя та з якого часу жили окремо.

Крім того, у відзиві на позовну заяву представник відповідача вказує, що позивач, зловживаючи спитими напоями, приводив до квартири сторонніх осіб, змінював замки, провокуючи постійні сварки, вимагав, щоб ОСОБА_2 з дітьми виписалася з квартири, виштовхував її з приміщення, тому вона була змушена жити окремо, а саме, у квартирі своєї матері, яка тяжко хворіє та потребує постійного догляду (а.с. 77-79).

Несплата відповідачем комунальних платежів не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, оскільки позивач не позбавлений права на стягнення сплачених ним коштів з відповідача на свою користь.

Ні суду першої, ні апеляційної інстанції позивачем не надано наладжених та достатніх доказі на підтвердження своїх доводів про наявність у відповідача іншого постійного місця проживання та втрату інтересу до спірної квартири.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що причини не проживання відповідача у спірній квартирі понад встановлений законом строк є поважними, іншого житла вона не має, а тому відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право користування житлом у порядку ст. ст. 71, 72 ЖК України.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Враховуючи те, що справа є незначної складності, вона є малозначною (п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 липня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

С.Г. Хвостик