Справа № 462/6732/18 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/940/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Ю.Р.Мікуш

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

Секретар:Фейір К.О.

З участю позивача ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Залізничного районного суду м.Львова від 26 грудня 2018 року ухваленого судом у складі головуючого судді Палюх Н.М. у справі № 462/6732/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

в с т а н о в и в :

24.10.2018 року позивач по справі ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу 112 560 грн.; 534,66 грн. відсотків за користування позикою та 1130, 94 грн. судових витрат всього 114 225, 60 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 21 березня 2017 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики у відповідності до якого ОСОБА_2 позичила в нього кошти в сумі 4 000 доларів США, що на день укладення договору еквівалентно 107 520 грн. Позика надана строком на шість місяців з відсотками 0,025 за кожний місяць користування коштами. Укладення договору позики підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 21.03.2017 року. Кошти йому не повернуті до сьогоднішнього дня.

Оскаржуваним заочним рішенням суду позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 110 270 грн. 40 коп.

Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 14 лютого 2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 грудня 2018 року залишено без задоволення.

Заочне рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням суду, вважає, що таке прийняте всупереч основним завданням цивільного судочинства, позбавляє рівності учасників процесу перед законом і судом, суперечить принципам верховенства права, є поспішним. Вважає, що згідно боргової розписки відсутнє зобов`язання у Відповідача повернути отримане за договором так як це передбачено ст.ст. 1046, 1049 ЦК України, що свідчить про те, що судом не було достеменно досліджено та встановлено реальну правову природу спірного правочину. За умовами спірного правочину від 21 березня 2017 року сторони погодили щомісячну сплату відсотків від суми коштів взятих у користування у розмірі 0,025% на строк, який складає 6 (шість) місяців. Проте, право позивача нараховувати передбачені договором проценти за користування відповідачем коштами припиняється після спливу визначеного договором строку, що відповідає ст. 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Судом безпідставно задоволено вимогу про стягнення коштів (відсотків) за період від моменту укладення спірного правочину і до звернення до суду. Вважає, що позивачем не доведено факту існування саме боргових зобов`язань за правочином від 28 березня 2017 року в розумінні ст. 1046 ЦК, а тому суд при ухваленні заочного рішення неналежно дослідив вказану обставину, прийнявши поспішне рішення. Суд не звернув увагу , що у договорі не зазначено, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади), що може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню у встановленому законом порядку, а не бути підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення боргу. Просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у позові ОСОБА_1 відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що вважає апеляційну скаргу безпідставною. Стверджує, що відповідач факту отримання грошей у борг не заперечила, кошти по даний час нею не повернуті, що стверджується наявністю у нього оригіналу розписки. Наголошує на тому, що предметом договору позики були саме долари США, які в Україні є однією з найбільш вживаних валют. Сама відповідач не надала жодних доказів щодо приналежності валюти, яка була предметом позики до тієї чи іншої країни. Вважає необґрунтованими посилання в апеляційній сказі про те, що право на стягнення процентів припиняється після 21.09.2017 року, тобто обумовленої дати повернення коштів, оскільки у розписці зазначено, що відсотки сплачуються у розмірі 0,025% за кожен місяць користування , а відповідач і досі користується отриманими в позику коштами. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК).

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК).

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Судом встановлено, що 21 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 кошти в сумі 4000 доларів США, що на день укладення договору було еквівалентно 107 520 грн., терміном на шість місяців, зі сплатою відсотків у розмірі 0,025 за кожен місяць користування позикою.

Також встановлено, що ОСОБА_2 не повернула боргу за договором позики від 21 березня 2017 року по даний час.

Договір позики відповідачем не оспорювався, письмових доказів на підтвердження факту повернення грошових коштів, та сплати відсотків відповідачем не надано.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 18.09.2013 року (Справа №6-63цс13), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, факт отримання відповідачем від позивача позики підтверджується написаною відповідачем розпискою, жодних доказів на спростування доводів позивача відповідач суду не надала, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову позивача.

Слід зазначити, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача ОСОБА_1 , яка була приєднана до матеріалів справи в апеляційному суді, підтверджує факт наявності боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 .

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_2 порушила свої зобов`язання та не повернула позивачу ОСОБА_1 у встановлений договором строк грошові кошти.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що в розписці відсутнє зобов`язання позичальника повернути кошти є безпідставними, оскільки в розписці чітко зазначено, що кошти отримані ОСОБА_2 у борг, а відтак відповідно до ст.ст.509,510 ЦК України, остання набула статусу боржника.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст.526 ЦК України належним є виконання, що відповідає умовам договору, вимогам закону та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане в гривні.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК України).

Разом з тим, згідно ч.2 ст.533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, які згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з урахуванням офіційного курсу НБУ стягнув з відповідача на користь позивача 109 735,74 грн., що по курсу НБУ станом на 26.12.2018 року р. становить 4000 доларів США та проценти за користування позикою у розмірі 534 грн. 66 коп., а всього - 110270 грн. 40 коп.

Доводи відповідача, про те, що у позивача не виникло право нараховувати відсотки поза строком дії договору позики, суд апеляційної інстанції вважає такими, що правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки станом на час ухвалення рішення позика не повернута, а відтак користування коштами позивача продовжується.

Аргументи апеляційної скарги стосовно того, що у спірному правочині між сторонами не узгоджено приналежності до якої саме іноземної валюти застосовується грошове стягнення, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що предметом договору позики були саме долари США, оскільки відповідачем на спростування позовних вимог не надано жодного доказу про отримання суми позики в іншій валюті, відмінної від долара США.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, які були досліджені в судовому засіданні, не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти дні з дня складення повного тексту, в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2019 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк