КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Гуля В.В., Сушко Л.П., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 06 серпня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

09 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, де просила, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, визнати об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_1 таким, що будується з порушенням будівельних норм, законних прав та інтересів інших осіб, зокрема, власниці будинку АДРЕСА_1 ,

зобов`язати ОСОБА_2 протягом 30 календарних днів здійснити за власний рахунок перебудову фундаменту, влаштованого на земельній ділянці № АДРЕСА_1 шляхом демонтажу тієї частини фундаменту, що збудована з порушенням державних будівельних норм та знаходиться на території міжбудинкового інтервалу між будівництвом об`єкта забудови на ділянці № НОМЕР_1 та будинком на ділянці № НОМЕР_2 , зокрема, демонтувати частину фундаменту площею ( шириною ) 10 метрів по всій довжині, що межує з ділянкою № НОМЕР_2 ,

зобов`язати ОСОБА_2 при здійсненні будівництва будинку на ділянці АДРЕСА_1 забезпечити збереження міжбудинкового інтервалу шириною від 10 до 15 метрів по всій довжині сторони між будинком, що будується на ділянці НОМЕР_1 на АДРЕСА_1 та будинку АДРЕСА_1 .

Разом з тим, 05 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, де просила, заборонити здійснювати будівельні роботи на земельній ділянці АДРЕСА_1 на період розгляду справи.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 здійснює будівництво на земельній ділянці АДРЕСА_1 у недозволеній близькості до будинку позивача, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Також зазначає, що станом на 05 липня 2019 року збудований фундамент будинку та, оскільки, будівництво відбувається у прогресивній динаміці вважає, що наразі виникла необхідність у зверненні до суду з заявою про забезпечення позову шляхом встановлення заборони здійснювати будівництво по зазначеній вище адресі.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06 серпня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

На обґрунтування постановленої ухвали місцевий суд зазначив, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню, оскільки заявницею не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову утруднить в подальшому виконання рішення суду та по суті заява про забезпечення позову за змістом є тотожною задоволенню заявлених позовних вимог.

Не погоджуючись із постановленою ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при її постановленні.

Просить ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 06 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення яким задовольнити подану заяву про забезпечення позову.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За заявою сторони у справі, яка передана на розгляд міжнародного комерційного арбітражу, третейського суду, суд може вжити заходів забезпечення позову у порядку та з підстав, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на допомогу, яка виплачується касами взаємодопомоги, благодійними організаціями, а також на вихідну допомогу, допомогу по безробіттю, на майно або грошові кошти неплатоспроможного банку, а також на майно або грошові кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Ця вимога не поширюється на позови про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, про відшкодування збитків, заподіяних злочином.

Не може бути накладено арешт на предмети, що швидко псуються.

Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення тимчасової адміністрації або ліквідації банку, заборони або встановлення обов`язку вчиняти певні дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб при здійсненні тимчасової адміністрації чи ліквідації банку.

Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів Національного банку України, а також встановлення для Національного банку України заборони або обов`язку вчиняти певні дії.

Не допускається забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії за позовами власників або кредиторів неплатоспроможного банку до такого банку або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Майно або грошові суми клієнта неплатоспроможного банку, на які судом накладено арешт до дня віднесення банку до категорії неплатоспроможних, можуть бути передані приймаючому або перехідному банку чи спеціалізованій установі, утвореній Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, у встановленому законодавством про систему гарантування вкладів фізичних осіб порядку з письмовим повідомленням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб особи, в інтересах якої накладено арешт. При цьому передані майно або грошові суми залишаються обтяженими відповідно до ухвали суду про накладення арешту.

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 09 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, де просила, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог визнати об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_1 таким, що будується з порушенням будівельних норм, законних прав та інтересів інших осіб, зокрема, власниці будинку АДРЕСА_1 ,

зобов`язати ОСОБА_2 протягом 30 календарних днів здійснити за власний рахунок перебудову фундаменту, влаштованого на земельні ділянці № АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу тієї частини фундаменту, що збудована з порушенням державних будівельних норм та знаходиться на території міжбудинкового інтервалу між будівництвом об`єкта забудови на ділянці № НОМЕР_1 та будинком на ділянці № НОМЕР_2 , зокрема, демонтувати частину фундаменту площею ( шириною ) 10 метрів по всій довжині, що межує з ділянкою № НОМЕР_2 ,

зобов`язати ОСОБА_2 при здійсненні будівництва будинку на ділянці АДРЕСА_1 забезпечити збереження міжбудинкового інтервалу шириною від 10 до 15 метрів по всій довжині сторони між будинком, що будується на ділянці НОМЕР_1 на АДРЕСА_1 та будинку АДРЕСА_1 ( а.с. 38-43, 44 ).

Разом з тим, 05 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, де просила, заборонити здійснювати будівельні роботи на земельній ділянці АДРЕСА_1 на період розгляду справи ( а.с. 1-2 ).

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 здійснює будівництво на земельній ділянці АДРЕСА_1 у недозволеній близькості до будинку позивача, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Також зазначає, що у разі задоволення позову про перебудову фундаменту в частині, що побудована з порушенням міжбудинкових інтервалів - виконання такого рішення на етапі зведення стін будинку буде більш утрудненим ніж на етапі фундаменту, а здійснити демонтаж частини фундаменту на етапі побудови стін може бути взагалі неможливим ( там же ).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06 серпня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено з посиланням на її необґрунтованість ( а.с. 11-12 ).

Постановляючи ухвалу з цього приводу, суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, повністю дотримався вимог ст.ст. 149-154 ЦПК України, положень постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

При цьому, на переконання апеляційного суду, виходячи із предмету спору, викладених позовних вимог та способу захисту, обраний заявником вид забезпечення позову не матиме своїм наслідком недопущення істотного ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення прав чи інтересів позивача.

Окрім цього, місцевим судом вірно зазначено, що судом не встановлено, що невжиття заходів забезпечення доказів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, водночас, вжиття заходів забезпечення позову, які просить заявник, призведе до втручання у право власності відповідача, порушить баланс інтересів та призведе до бажаного для позивача результату по справі без розгляду спору.

Таким чином, місцевий суд, з точки зору апеляційного суду, обґрунтовано зазначив, що заявницею не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову утруднить,в подальшому, виконання рішення суду в заявлений нею спосіб захисту, як вона вважає, порушених прав та інтересів.

Відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість ухвали, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при її постановленні, зокрема, ст.ст. 149-153 ЦПК України, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді другої інстанції.

Інші доводи, зазначені в апеляції, зокрема, про те, що забезпечення позову є єдиним способом та правом позивача убезпечити настання таких негативних наслідків, за яких судове рішення очевидно не буде виконаним, суду надано докази здійснення будівельної діяльності, метою якої є створення завершеного об`єкту будівництва, з матеріалів справи вбачається безперервне подальше будівництво, існуюча на сьогодні практика свідчить про високий відсоток невиконання судових рішень та приписів Держархбудінспекції, із них тотальне невиконання рішень щодо знесення будівництва, виконання рішення на етапі завершеного будівництва вимагатиме більших фінансових витрат, суд не надав належну оцінку наявним доказам, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не спростовують висновок суду першої інстанції про необґрунтованість поданої заяви.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Доводи відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ( а.с. 46-52 ), зокрема про те, що посилання позивача на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосування відповідних заходів, на переконання апеляційного суду, є обґрунтованими та спростовують доводи апеляційної скарги.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, судове рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 06 серпня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: В.В. Гуль

Л.П. Сушко