ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 619/1987/18

Провадження № 22-ц/818/3320/19

15 жовтня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.

за участю секретаря Іманвердізаде А.А.

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - відділ реєстрації місця проживання громади Слатинської селищної ради Дергачівського району Харківської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 23 квітня 2019 року (суддя Кононихіна Н. Ю.)

по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа - відділ реєстрації місця проживання громади Слатинської селищної ради Дергачівського району Харківської області, -

встановив:

У травні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Посилались на те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на праві приватної власності належить по 1/2 частині квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

З 2012 року та по теперішній час в квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_3 . Згідно акту від 21 вересня 2017 року, складеного депутатом Слатинської селищної ради Дергачівського району Харківської області Зубрич І. М., відповідач ОСОБА_3 в квартирі не проживає протягом останніх п`яти років. Особистих речей відповідача в квартирі немає.

В період з 2012 року по 2014 роки в квартирі зроблено капітальний ремонт за кошти позивачів. Відповідач ОСОБА_3 участь в капітальному ремонті квартири не приймав.

Самостійно з реєстрації відповідач не знімається, у зв`язку з чим створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном позивачів.

Просили суд визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_5 підтримала позовні вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просив у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 23 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків суду обставинам справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилались на ті самі підстави, що і під час подання позовної заяви.

Правом на надання відзиву по справі позивач та третя особа не скористалися.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із його недоведеності.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського нотаріального округу Харківської області Маренич Г. П. від 20.03.2012 року, зареєстрованого у Слатинському КПТІ «Інвентризатор» Дергачівського району 20.03.2012 року, відповідач ОСОБА_3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно договору довічного утримання від 23.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського нотаріального округу Харківської області Маренич Г. П., ОСОБА_3 . передав у власність ОСОБА_1 і ОСОБА_2 по 1/2 частині квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зобов`язалися довічно повністю утримувати ОСОБА_3 , забезпечуючи його харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, зберігаючи в безкоштовному довічному користуванні вказану у договорі квартиру.

Згідно договору дарування від 15.08.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Коробець О.М., ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 і ОСОБА_2 по 1/2 частині квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Зазначена квартира складається з трьох житлових кімнат житловою площею 41,4 м.кв., загальною площею 66,0 м.кв. Згідно п.2 Договору дарування квартира належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського нотаріального округу Харкіської області Маренич Г. П. від 20.03.2012 року, зареєстрованого у Слатинському КПТІ «Інвентризатор» Дергачівського району 20.03.2012 року (що свідчить про розірвання Договору довічного утримання від 23.03.2012 року).

Відповідно паспорта громадянина серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 , 1943 р.н., зареєстрований як власник квартири у АДРЕСА_1 - з 22.03.2012 року.

Розпорядженням Слатинської селищної ради Дергачівського району Харківської області № 21-ОД від 18 грудня 2015 року «Про перейменування вулиць, … в смт. Слатине Дергачівського району Харківської області назву вулиці « АДРЕСА_1 » змінено на « АДРЕСА_1».

Згідно акту від 21 вересня 2017 року, складеного депутатом Слатинської селищної ради Дергачівського району Харківської області Зубрич І .М. у присутності двох сусідів: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , мешканців АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_3 в квартирі не проживає протягом останніх п`яти років.

Згідно акту від 27 вересня 2018 року, складеного депутатом Слатинської селищної ради Дергачівського району Харківської області Зубрич І. М . у присутності двох сусідів: ( ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ), відповідач ОСОБА_3 в квартирі не проживає протягом останніх шести років.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Пунктом 1 ст. 319 ЦК передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном (в даному випадку квартирою) на свій розсуд. Так, власник квартири чи будинку може надати право користування цим житлом як членам своєї родини, так і будь-яким іншим особам.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР, 1983 року, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР 1983 року. Положеннями частини другої статті 64 ЖК УРСР, 1983 року, передбачено, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Із матеріалів справи вбачається, квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу від 20.03.2012 року.

З цього часу місце проживання відповідача зареєстровано за адресою спірної квартири.

В подальшому відповідач уклав з позивачами договір довічного утримання від 23.03.2012 року, за умовами якого позивачі взяли на себе обов`язок забезпечувати ОСОБА_3 харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, зберігаючи в його безкоштовному довічному користуванні вказану у договорі квартиру.

Враховуючи наведене, ОСОБА_3 набув право користування спірною квартирою на законних підставах.

Згідно договору дарування від 15.08.2012 року, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 і ОСОБА_2 по 1/2 частині цієї квартири.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважним причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Посилання позивачів на те, що ОСОБА_3 більше шести років не проживає за адресою реєстрації без поважних причин, не підтверджено належними доказами.

Зокрема, позивачами не надано актів обстеження умов проживання, складених компетентними органами, докази відсутності речей відповідача у спірній квартирі, докази його проживання у іншій місцевості чи наявності іншого житла тощо.

Надані позивачами докази підтверджують лише відсутність відповідача за адресою реєстрації понад строки, встановлені законом, однак поважність причин відсутності ОСОБА_3 є недоведеною.

Що стосується показів свідків, вони не можуть бути достатніми для доведення позовних вимог.

Крім того, причини не проживання ОСОБА_3 за місцем реєстрації свідки не повідомили.

Відсутність особистих речей відповідача у спірній квартирі також не підтверджена належними доказами.

Проте, судом було встановлено факт конфліктних відносин між сторонами з приводу намагань ОСОБА_3 вселитися у спірну квартиру.

Вказані обставини підтверджуються зверненнями ОСОБА_3 з цього приводу до органів поліції Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області восени 2017 року, що підтверджується листом Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області від 04.09.2017 року, а також висновком про припинення розгляду матеріалів ЄО № 11718 від 05.12.2017 року, де ОСОБА_3 скаржився на домашнє насильство з боку своєї дочки та зятя, які не пускають його проживати за місцем реєстрації.

У скаргах до Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_3 та його представник неодноразово вказували, що позивачами порушено і право власності і користування речами, які належали відповідачу на праві власності на момент, коли позивачі шляхом обману заставили його залишити спірну квартиру під приводом ремонту.

Укладення шлюбу між відповідачем та ОСОБА_12 у 2013 році не може свідчити про наявність у відповідача іншого постійного місця проживання.

При цьому колегія суддів також бере до уваги звернення ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення Дергачівської районної державної адміністрації з метою влаштування до інтернатної установи через відсутність житла (т.2 а.с.105-118).

Також при перегляді рішення суду першої інстанції колегія суддів враховує те, що відповідач є особою похилого віку та потребує догляду, а також те, що договір купівлі-продажу спірної квартири оспорюється відповідачем.

Відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Враховуючи викладене, правові підстави для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, відсутні.

Що стосується застосування до вказаних правовідносин положень 71, 107 ЖК УРСР, колегія суддів звертає увагу на те, що вказаними статтями передбачені умови втрати права користування житловим приміщенням наймачем або членом його сім`ї.

Оскільки спірна квартира знаходиться у приватній власності, застосування зазначених вище норм до даних правовідносин є помилковим.

Посилання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_3 , одружившись із ОСОБА_12 створив нову сім`ю, у зв`язку з чим не може вважатися членом сім`ї позивачів, на висновки суду не впливає.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які на час розгляду справи не є членами сім ' ї позивача. Тому у вказаному випадку власник повинен звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95, ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 23 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І.Овсяннікова

І.П. Коваленко