Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 397/2108/14-ц

провадження № 61-13434св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М. Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 17 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Мурашка С. І., Кривохижі В. І., Сукач Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя та його поділ, усунення перешкод в користуванні майном, посилаючись на те, що з 27 грудня 1995 року він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 16 вересня 2014 року за їх спільною заявою. Під час шлюбу в 1999 році вони придбали за 20 000 доларів США двокімнатну квартиру з господарськими спорудами - гаражем та сараєм, за адресою: АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу він залишився проживати у зазначеній квартирі, проте 04 жовтня 2014 року ОСОБА_2 змінила замки у вхідних дверях та відмовилася пускати його до квартири. Оскільки угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між ними не досягнуто і шлюбний договір не укладався, то придбане за час шлюбу майно підлягає поділу між сторонами в рівних частинах. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати спірну квартиру з господарськими спорудами спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 її частину, а також усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення його в цю квартиру.

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності, посилаючись на те, що в порядку поділу майна сторін вона сплатила ОСОБА_1 вартість його частки у спільному майні подружжя в сумі 10 000 доларів США, на підтвердження чого він написав розписку від 30 вересня 2014 року, а тому його право власності на частину спірної квартири підлягає припиненню. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 та припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину вказаної квартири.

Ухвалою Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 09 липня 2015 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 , об`єднано їх в одне провадження.

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26 квітня 2016 року у складі судді Пляка С.Л. позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано житлову квартиру АДРЕСА_2 спільним майном подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину цієї квартири. Усунено перешкоди в користуванні житлом шляхом вселення ОСОБА_1 у вказану квартиру. В частині позовних вимог про визнання спільним майном подружжя господарських споруд та визнання права власності на 1/2 їх частину за ОСОБА_1 відмовлено. В задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя права власності на квартиру та припинення за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку квартири відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в сумі 11 569 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що до спільного майна подружжя відноситься лише квартира, оскільки право власності на господарські споруди за сторонами не зареєстровано, тому в задоволенні позовних вимог про їх поділ необхідно відмовити. У 2015 році ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, і рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 травня 2015 року в задоволенні позову було відмовлено. Оскільки у спорі між тими самими особами були встановлені обставини, які не підлягають доказуванню у цій справі, то вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на квартиру не підлягають задоволенню. При цьому вимоги ОСОБА_1 за первісним позовом є обґрунтованими.

Додатковим рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20 травня 2016 року вирішено питання про розподіл судових витрат за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності.

Додаткове рішення місцевого суду мотивоване тим, що ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 складає 349 551 грн, однак за подачу зустрічного позову ОСОБА_2 сплатила судовий збір лише 2430,41 грн. Таким чином, з відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом на користь держави підлягає стягненню недоплачений судовий збір у розмірі 1065 грн.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 17 серпня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_2 задоволено. Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26 квітня 2016 року та додаткове рішення цього суду від 20 травня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя та його поділ, усунення перешкод в користуванні майном відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину цієї квартири. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 103,41 грн судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що згідно з розпискою ОСОБА_1 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя отримав від ОСОБА_2 кошти в розмірі 10 000 доларів США за свою частину квартири, особисті речі забрав, ніяких претензій до ОСОБА_2 не мав. За своєю суттю розписка є доказом того, що сторони дійшли згоди на розподіл належної їм квартири і ОСОБА_1 погодився отримати та отримав грошову компенсацію за належну йому частину нерухомого майна. У цій справі ОСОБА_2 просила припинити право власності ОСОБА_1 на квартиру та визнати за нею право власності на неї з тих підстав, що ОСОБА_1 отримав грошову компенсацію за його частину квартири, а у справі, на рішення в якій послався суд першої інстанції, ОСОБА_2 просила визнати дійсним договір розподілу майна та визнати за нею права власності на спірну квартиру. Тобто підстави позовних вимог у вищезгаданих справах є різними. Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що судовий збір сплачується, виходячи з ціни позову на час його пред`явлення, а тому збільшення під час розгляду справи вартості спірного майна не є підставою для перерахунку розміру судового збору.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 17 серпня 2016 року, а рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26 квітня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 20 травня 2016 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 травня 2015 року, не стосуються предмета доказування у цій справі. В обох справах брали участь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , справи стосувалися одного й того ж предмета - визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 , а також тих самих підстав - розписки від 30 вересня 2014 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Олександрівського районного суду Кіровоградської області, а ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 березня 2018 року справу № 397/2108/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Згідно з частиною першою статті 303, частиною першою статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 27 грудня 1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 16 вересня 2014 року.

На підставі договору купівлі-продажу від 11 грудня 1999 року сторони придбали квартиру АДРЕСА_2 , яка зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 .

Згідно з висновком судового експерта Хомутенка Д. Г. від 08 лютого 2016 року, складеним за результатами проведення судової оціночної-будівельної експертизи, ринкова вартість спірної квартири № 8 станом на 05 лютого 2016 року складає 349 551 грн з ПДВ, а ринкова вартість 1/2 частини зазначеної квартири - 174 775,50 грн з ПДВ.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України (далі - СК України), цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття у власність спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на час придбання спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, встановленими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України.

Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У 2015 році ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 02 березня 2015 року її позов було задоволено частково. Визнано дійсним договір розподілу майна подружжя, укладений 30 вересня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що є у їх спільній сумісні власності, а саме - квартири АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на вказану квартиру. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 травня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 02 березня 2015 року скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено. Ухвалюючи зазначене рішення, апеляційний суд дав правову оцінку договору поділу майна, укладеному між сторонами 30 вересня 2014 року, та дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки спірна квартира як предмет поділу є об`єктом нерухомості, тому вона може бути поділена подружжям лише за нотаріально посвідченою угодою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 травня 2015 року залишено без змін.

Згідно з частинами першою, третьою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналогічна правова норма міститься і в чинній редакції ЦПК України (частина 4 статті 82).

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визначення правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що з 27 грудня 1995 року по 16 вересня 2014 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно, а саме квартира АДРЕСА_2 є спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а тому підлягає поділу.

Оскільки сторони не дотрималися вимог закону про нотаріальне посвідчення договору поділу нерухомого майна, місцевий суд правильно відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на всю спірну квартиру та припинення права власності відповідача на 1/2 її частину.

При цьому місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що договір поділу майна подружжя, укладений 30 вересня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , був предметом судового розгляду, за наслідками якого в рішенні Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 травня 2015 року зроблено висновок про безпідставність позовних вимог про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 і задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 ,суд апеляційної інстанціїдійшов висновку, що розписка від 30 вересня 2014 року є доказом того, що сторони узгодили між собою поділ належної їм квартири і ОСОБА_1 погодився отримати та отримав грошову компенсацію за належну йому частину нерухомого майна.

При цьому апеляційний суд не дослідив належним чином зібраних доказів та не взяв до уваги обставин щодо договору поділу майна подружжя від 30 вересня 2014 року, встановлених рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 травня 2015 року, яке набрало законної сили, у справі, в якій брали участь ті самі сторони.

Суд апеляційної інстанції не спростував належним чином обставин, встановлених місцевим судом, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону та з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, неправильно застосував норми матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, у зв`язку з чим скасував законне й обґрунтоване судове рішення.

Згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України 2004 року, абзацом першим частини другої статті 6 Закону України «Про судовий збір», якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Встановивши, що згідно з висновком судової оціночної-будівельної експертизи, складеним 08 лютого 2016 року судовим експертом Хомутенком Д. Г., дійсна ринкова вартість спірної квартири становить 349 551 грн з ПДВ та врахувавши, що судовий збір за подання позовної заяви ОСОБА_2 сплатила в сумі 2 430,41 грн, тобто в меншому розмірі, ніж це передбачено підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про ухвалення додаткового рішення та стягнення з ОСОБА_2 на користь держави недоплаченої суми судового збору в розмірі 1 065 грн.

Висновок апеляційного суду про те, що судовий збір сплачується виходячи з ціни позову на час його пред`явлення, а тому збільшення під час розгляду справи вартості спірного майна не є підставою для перерахунку розміру судового збору, суперечить вищевказаним положенням частини другої статті 80 ЦПК України 2004 року, абзацу першого частини другої статті 6 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи, що рішенням апеляційного суду скасовано законні й обґрунтовані судові рішення місцевого суду, воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення та додаткового рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатив 2 097,30 грн, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на його корить.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 17 серпня 2016 року скасувати, а рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26 квітня 2016 року та додаткове рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 20 травня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 097 (дві тисячі дев`яносто сім) гривень 30 копійок судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов