Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 204/6184/15-ц

провадження № 61-20565св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, у складі судді Самсонової В. В., від 21 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області, у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Макарова М. О., Куценко Т. Р., від 21 лютого 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 11 вересня 2012 року ОСОБА_2 взяв у нього в борг грошові кошти в сумі 100 тис. доларів США. Конкретний строк повернення позики сторони не встановлювали, а домовились про її повернення на першу вимогу позивача. На підтвердження укладення договору позики відповідач того ж дня видав позивачу відповідну розписку. Враховуючи викладене, правочин, який відбувся між сторонами, позивач вважав договором позики, який укладений у належній формі. Позивач вказав, що з червня 2015 року неодноразово вимагав від відповідача повернення позики у повному обсязі, однак останній цього зобов'язання в повному обсязі так і не виконав без пояснення причин. Лише 16 червня 2015 року відповідач повернув позивачу 10 тис. доларів США. З того часу відповідач уникає розмов про повернення боргу. У зв'язку з тим, що в розписці не визначений розмір процентів, позивач вважає, що він має право на отримання від відповідача процентів за договором позики на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи викладене, розмір процентів, які має сплатити відповідач складає 44 534, 20 доларів США. Таким чином, позивач зазначив, що відповідач повинен сплатити на його користь: 90 тис. доларів США - суму позики; 44 534, 20 доларів США - проценти за договором позики, а разом - 134 534, 20 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 09 вересня 2015 року складає 3 016 256, 76 грн.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 11 вересня 2012 року у розмірі 134 534, 20 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 09 вересня 2015 року складає 3 016 256, 76 грн.

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Свої вимоги позивач за зустрічним позовом мотивував тим, що згідно тексту розписки відповідач за зустрічним позовом передав позивачу за зустрічним позовом суму 100 тис. доларів США в борг. Чинне законодавство України передбачає наявність для проведення валютних операції відповідної ліцензії. В матеріалах справи така ліцензія відсутня. Використання іноземної валюти без ліцензії Національного банку України суперечить закону і як наслідок інтересам держави. Чинне законодавство України взагалі не передбачає підстав, за наявності яких дві фізичні особи можуть провести готівкові операції щодо оплати послуг між собою в іноземній валюті. Враховуючи такі порушення, правочин, який укладений між сторонами, є недійсним, оскільки суперечить чинному законодавству та інтересам держави й суспільства. Всупереч вимог чинного законодавства та сталої судової практики в розписці від 11 вересня 2012 року не вказано умов, на яких надано кошти у позику, позичальником не вказано, що він зобов'язується повернути вказану суму та не вказано дату отримання коштів, на розписці стоїть дата її написання, але про те, що кошти були отримані та дату їх отримання в розписці не вказано. Отже, вказаний договір позики, який підтверджується розпискою від 11 вересня 2012 року, є недійсним.

Із урахуванням викладено, позивач за зустрічним позовом просив визнати договір позики, який підтверджується розпискою від 11 вересня 2012 року та укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, недійсним.

У квітні 2016 року третя особа із самостійними вимогами щодо предмету спору - ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Свої вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що 18 серпня 2012 року між нею та ОСОБА_2 був укладений шлюб. ОСОБА_2 нібито надано у позику 100 тис. доларів США, що є еквівалентом 799 300, 00 грн. У квітні 2016 року від чоловіка їй стало відомо про існування судової справи. Складена 11 вересня 2012 року розписка (договір позики) є недійсною у зв'язку з тим, що сума договору, укладеного між відповідачами, становить 100 тис. доларів США, він не є дрібним побутовим та має укладатися за взаємною згодою подружжя. Проте, вона не надавала чоловіку згоди ні усної, ні письмової на укладення оскаржуваного правочину та отримання коштів від ОСОБА_1 У разі задоволення позову та стягнення суми боргу з ОСОБА_2 для неї настануть несприятливі наслідки: повернення основної суми боргу та відшкодування штрафних санкцій, звернення стягнення на спільне сумісне майно подружжя, що ОСОБА_3 вважала грубим порушенням її прав. Отже, виходячи з вищевикладеного, оскільки договір позики було укладено без згоди дружини позичальника, він підлягає визнанню у судовому порядку недійсним.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_3 просила позов задовольнити, визнати правочин, який підтверджується розпискою від 11 вересня 2012 року, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, недійсним й застосувати до нього наслідки недійсності правочину.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року у задоволенні первісного позову, зустрічного позову та позову третьої особи із самостійними вимогами щодо предмету спору відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що первісні позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки розписка, складена 11 вересня 2012 року ОСОБА_2 про отримання грошових коштів, не містить зобов'язання про їх повернення. Зміст розписки суперечить положенням статей 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, зокрема, вона не містить: умови отримання позичальником в борг грошей; відомостей про те, що позичальник зобов'язується їх повернути; дату отримання коштів. Таким чином, договір є нікчемним, а тому правових наслідків не створює.

Враховуючи те, що спірний договір є нікчемним (стаття 215 ЦК України) і не створює правових наслідків для сторін з моменту його укладення, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та вимоги третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору - ОСОБА_3 до задоволення не підлягають.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що розписка, написана 11 вересня 2012 року ОСОБА_2 про отримання грошових коштів, не містить зобов'язання про їх повернення. Зміст розписки суперечить положенням статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, вона не містить умов отримання позичальником в борг грошей; зазначення, що позичальник зобов'язується їх повернути; дати отримання коштів. Суд апеляційної інстанції послався на правові позиції, висловлені Верховним Судом України у постановах від 11 листопада 2015 року по справі № 6-1967цс15 та від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У березні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди послались на те, що договір позики є нікчемним, в той же час вказали, що позивач не довів факт укладення договору позики, що свідчить про неоднозначну позицію відносно спірного правочину. Оскільки судами встановлено факт передачі та отримання грошей позичальником, то фактично визнано реальне виконання договору позики. Висновки судів суперечать положенням статей 1046 та 1047 ЦК України, оскільки сторонами дотримано вказані норми при укладенні договору позики. У тексті розписки чітко зазначено, що грошові кошти отримано у позику, що виключає будь-яке інше тлумачення розписки. Суди безпідставно при підтвердженому факті передачі та отримання коштів дійшли висновку, що договір позики є нікчемним та не укладеним.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 204/6184/15-ц розподілено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, - ОСОБА_3 про стягнення боргу, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним й застосування наслідків недійсності правочину та за позовом третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору - ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання договору недійсним й застосування наслідків недійсності правочину призначено до судового розгляду.

Судові рішення оскаржують лише в частині вирішення первісних позовних вимог, в іншій частині в силу вимог статті 400 ЦПК України перевірці не підлягають.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У поданих запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що заявник фактично просить суд касаційної інстанції дослідити обставини, які вже були дослідженні судами першої та апеляційної інстанцій. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки обставин справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

11 вересня 2012 року ОСОБА_2 власноручно склав розписку, в якій вказав, що отримав від ОСОБА_1 у позику грошові кошти у сумі 100 тис. доларів США. Згідно з розпискою ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти у сумі 100 тис. доларів США, про що зазначено самим ОСОБА_2 у розписці (а. с. 8).

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК Українина підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК Українивстановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року

у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуваннюпідлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Переглядаючи в апеляційному порядку справу, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції щодо того, що укладений договір є нікчемний, а тому не створює жодних правових наслідків. При цьому судом не зазначено норму закону, яка встановлює недійсність договору позику.

Судом апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем написана власноручно (із зазначенням реквізитів - паспортних даних кредитора та боржника) розписка від 11 вересня 2012 року, яка містить посилання на те, що кошти у розмірі 100 тис. доларів США отримано у позику. Факт передачі грошових коштів не спростовано відповідачем, а також третьою особою із самостійними вимогами, яка є дружиною відповідача. Отримані у позику грошові кошти відповідач повернув частково, що стало підставою для звернення позивача за первісним позовом до суду із цим позовом.

Правомірність договору позики у зв'язку з його безгрошовістю відповідачем не оскаржувалась.

Таким чином, висновки суду апеляційної інстанцій не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам вищезазначених норм матеріального права.

У відповідності до частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням вищенаведеного, ухвала апеляційного суду у частині вирішення первісних позовних вимог підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду апеляційної інстанції необхідно об'єктивно дослідити зміст розписки, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу та аргументу учасників справи.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року у частині вирішення первісних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу скасувати. Справу у цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович