Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 207/2814/16-ц

провадження № 61-27492св188

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:державний нотаріус Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Бурдік Світлана Станіславівна, Департамент комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради Дніпропетровської області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Бараннік О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Позовна заява мотивована тим, що 08 квітня 2014 року ОСОБА_3 від імені ОСОБА_4 , підписав договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 на користь своєї матері ОСОБА_2 , який було посвідчено державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Бурдік С. С.

Вказаний договір, на думку позивача, є недійсним, оскільки його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) і у цьому разі, відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Позивач вказував, що відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 87 від 14 квітня 2014 року, на момент підписання договору дарування його мати ОСОБА_4 знаходилась в лікарні у тяжкому стані і не могла бути присутньою у нотаріальній конторі та висловлювати волевиявлення щодо вчинення правочину чи особисто висловлювати волю на підписання договору дарування іншою особою.

Також позивач вказує, що інша підстава нікчемності даного правочину зазначена в самому договорі дарування, оскільки в нього внесено недостовірні дані про підстави володіння ОСОБА_4 спірним житловим будинком.

Посилаючись вказані обставини, а також на те, що укладений правочин є таким, що порушує публічний порядок, оскільки спрямований на порушення конституційних прав та свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної особи, та незаконне заволодіння ним, і за частиною другою статті 228 ЦК України є нікчемним, позивач просив застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, а саме скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , вчинену державним реєстратором Бурдік С. С. - нотаріусом Третьої Дніпродзержинської нотаріальної контори Дніпропетровської області на підставі договору дарування, реєстровий номер 1-697, серія та номер ВТТ 407780 , виданого 08 квітня 2014 року та зареєструвати право власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 січня 2017 року, ухваленим у складі судді Бистрової Л. О., позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Скасована державна реєстрація права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , вчинена державним реєстратором Бурдік С. С. - нотаріусом Третьої Дніпродзержинської нотаріальної контори Дніпропетровської області на підставі договору дарування, реєстровий номер 1-697, серія та номер ВТТ 407780 , виданого 08 квітня 2014 року ОСОБА_2

Зареєстровано право власності ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що заочним рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня

2014 року, визнано договір дарування житлового будинку

АДРЕСА_1 , укладений 22 листопада 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 недійсним. Визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок та вселено її в будинок.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області

від 10 жовтня 2013 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2014 року скасовані, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня

2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 22 листопада 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області

від 12 квітня 2016 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року залишено без змін.

За таких обставин суд першої інстанції вважав нікчемним договір дарування будинку від 08 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та

ОСОБА_2 та дійшов висновку про існування підстав для застосування наслідків його недійсності, у спосіб, обраний позивачем.

Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 04 січня 2017 року.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської областівід 04 січня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що вчинений 08 квітня 2014 року ОСОБА_3 , який діяв за довіреністю посвідченій приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дербіною Р. Є., 04 квітня 2014 року від імені ОСОБА_4 , правочин (договір дарування будинку на користь ОСОБА_2 ) є оспорюваним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом. Договір дарування будинку від 08 квітня 2014 року може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду, однак таких вимог позивач у розглядуваній справі не заявляв. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування наслідків недійсності правочину.

Короткий зміст вимог касаційної скарг

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 21 вересня 2017 року та залишити в силі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області

від 04 січня 2017 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано матеріали цивільної справи № 207/2814/16-ц з Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня

2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

10 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 207/2814/16-ц передано судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована порушенням апеляційним судом норм процесуального права під час відкриття апеляційного провадження. На думку заявника апеляційний суд безпідставно прийняв до провадження апеляційну скаргу, подану відповідачем з пропуском строку на апеляційне оскарження, який пропущений без поважних причин.

Заявник вказує, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав вважати договір дарування нікчемним, оскільки дарувальник - ОСОБА_4 на час вчинення договору перебувала у важкому стані в лікарні та не могла висловити своє волевиявлення на вчинення правочину. Крім того, апеляційний суд не врахував, що в договір дарування внесено недостовірні відомості щодо підстави володіння ОСОБА_4 спірним житловим будинком.

Також заявник вважав, що вказаний договір порушує публічний порядок, оскільки був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна та незаконне заволодіння ним, тому в силу положень частини другої статті 228 ЦК України є нікчемним.

Заперечення (відзив) учасників справи на касаційну скаргу

У грудні 2017 року ОСОБА_2 подано заперечення на касаційну скаргу, в якому вона просила рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, оскільки апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір дарування житлового будинку від 08 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не є нікчемним правочином.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_2 є рідною сестрою ОСОБА_1 , а ОСОБА_4 є матір`ю сторін.

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а також між ОСОБА_4 та

ОСОБА_1 неодноразово укладалися договори дарування будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 березня 2011 року визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 06 березня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_4 право власності на вказаний житловий будинок.

Заочним рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня

2014 року, визнано недійсним договір дарування житлового будинку

АДРЕСА_1 , укладений

22 листопада 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 Визнано за

ОСОБА_4 право власності на житловий будинок та вселено її в будинок.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області

від 10 жовтня 2013 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2014 року скасовані, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня

2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1

від 22 листопада 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Судами також встановлено, що 08 квітня 2014 року ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_4 , та

ОСОБА_2 укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , який було посвідчено державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Бурдік С. С.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 213 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз`яснено у пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до

статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша

статті 224 ЦК України, тощо) , та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону.

Крім того, при розгляді позовів про встановлення нікчемності правочину із зазначених підстав необхідно враховувати, що ці норми передбачають загальну підставу для нікчемності правочину і застосовуються лише в тому випадку, якщо в ЦК України немає спеціальної підстави (норми) для цього.

Звертаючись із вказаним позовом ОСОБА_1 вказував, що підставою визнання договору дарування нікчемним є відсутність волі дарувальника на його укладення, порушення порядку його укладення та внесення у вказаний договір недостовірних даних.

Встановивши, що договір дарування укладений 08 квітня 2014 року між ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності, та ОСОБА_2 та посвідчено державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Бурдік С. С. є оспорюваним правочином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування наслідків його недійсності за відсутності судового рішення про визнання цього договору дарування недійсним.

При цьому, касаційний суд враховує, що матеріали справи не містять доказів реєстрації права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_2 та чинності відповідного запису про реєстрацію цього права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на час ухвалення оскаржуваного рішення апеляційним судом.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно поновив строк на апеляційне оскарження заочного рішення суду першої інстанції та відкрив апеляційне провадження в справі відхиляються касаційним судом, оскільки апеляційний суд в ухвалі від 06 квітня

2017 року обґрунтував свій висновок про наявність підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження, надавши оцінку наведеним у апеляційній скарзі підставам для поновлення цього строку.

Доводи касаційної скарги про те, що договір дарування від 08 квітня

2014 року порушує публічний порядок є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

Отже посилання на порушення договором дарування будинку від 08 квітня 2014 року публічного порядку зводяться до помилкового тлумачення позивачем статті 228 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлених апеляційним судом обставин та зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, яким правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами

(стаття 212 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого рішення суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Підстави для нового розподілу судових витрат понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович