Справа № 140/951/19
Провадження № 22-ц/801/1965/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Алєксєєнко В. М.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 рокуСправа № 140/951/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Марчук В.С., секретар Кирилюк Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 02 липня 2019 року, ухвалене суддею Алєксєєнко В.М. в м.Немирові, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

встановив:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування належним йому на праві приватної власності житловим будинком, що знаходиться по АДРЕСА_1 , з 2017 року.

Позов мотивований тим, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок разом із господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 05.05.1993, реєстраційним посвідченням від 22.12.1993.

У належному йому житловому будинку зареєстрована його донька ОСОБА_3 , яка вже два роки як вибула з нього та проживає у власному будинку в АДРЕСА_2 , але добровільно знятись із реєстраційного обліку в його будинку не бажає.

З метою досудового врегулювання спору він звернувся до виконавчого комітету Немирівської міської ради із заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , однак, йому було відмовлено, так як він не надав необхідних документів на підтвердження того, що він є законним представником ОСОБА_3 .

Оскільки відповідач не має ніяких прав до його частини житлового будинку, ні як власниця, ні як квартиронаймач, а тому добровільно обравши інше місце постійного проживання вона втратила право користування належним йому житловим будинком.

У зв`язку з реєстрацією відповідача в його житловому будинку він має ряд незручностей та додаткових фінансових витрат по утриманню житлового будинку, так як не має можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг, що змушує його нести додаткові витрати та вільно розпоряджатися належною йому частиною житлового будинку.

Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 10 червня 2019 року залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 .

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 02 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати понесенні останньою за надання правової допомоги в розмірі 3 108 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що судом не враховано, що відповідач не має ніяких прав до його житлового будинку ні як власник, ні як квартиронаймач, тому обравши інше місце постійного проживання відповідач втратила право користування належним йому житловим будинком; відповідач має власне житло, куди вона добровільно вибула та в якому постійно проживає з 2016 року; той факт, що він з метою чинити перешкоди відповідачу змінив усі замки на вхідних дверях в будинку та що будинок є новобудовою не відповідає дійсності; відповідач наразі не являється членом його сім`ї, адже має власну сім`ю.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_3 просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 просить не приймати до уваги відзив ОСОБА_3 на його апеляційну скаргу.

Від ОСОБА_4 відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Апеляційним судом встановлено, що 25 січня 1981 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.19).

05 травня 1993 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу будинку по АДРЕСА_1 (а.с.10).

Згідно копії реєстраційного посвідчення Тульчинського бюро технічної інвентаризації житловий будинок в АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_1 на праві особистої власності на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу за реєстровим № 246 (а.с.9).

Суд першої інстанції встановивши, що спірний будинок є спільною сумісною власністю, зробив висновок, що вказаний будинок після придбання був розвалений, а на його місці був побудований інший житловий будинок із цією самою поштовою адресою, який ні на кого незареєстрований, тому позивач не є єдиним власником житлового будинку, а тому не має права ставити питання про факт втрати права користування житловим будинком іншою особою. Належних доказів, що саме він власник майна не надав.

Апеляційний суд не погоджується із мотивами відмови суду першої інстанції.

Згідно п. 1 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, у мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Суд першої інстанції не обґрунтував свій висновок в цій частині та не зазначив доказів, на підставі яких він прийшов до такого висновку.

У матеріалах справи взагалі відсутні докази на підтвердження факту знесення вказаного житлового будинку та побудови нового будинку, а суд першої інстанції фактично зробив цей висновок лише на підставі заперечень відповідача та третьої особи проти позову, викладених у відзиві на позовному заяву та письмових поясненнях.

ОСОБА_1 до відповіді на відзив на апеляційну скаргу додано довідку КП «Немирівське БТІ» №773 від 17.09.2019, яка спростовує висновок суду про знесення житлового будинку та побудову на його місці нового.

Колегія суддів бере вказану довідку до уваги, так як необхідності у позивача подавати її до суду першої інстанції не було, оскільки про знесення будинку та побудову на його місці нового зазначалося лише у відзиві відповідача на позовну заяву та поясненнях третьої особи на позовну заяву без підтвердження цієї обставини жодними доказами.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є невмотивованими.

Незаконність рішення полягає в тому, що суд застосував норми статей 71, 72 ЖК Української РСР, які не підлягають до застосування, так як регламентують правовідносини між наймачем та наймодавцем з приводу користування житловими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

Крім того, вказані норми застосовані з іншими нормами, які на думку апеляційного суду теж не підлягають застосуванню з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 28.08.2016 (а.с.23), однак, два роки у вказаному будинку не проживає.

Та обставина, що спірний будинок є спільною сумісною власністю, в якому відповідач не проживає два роки, не заперечується учасниками справи.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (в редакції, чинній на момент набуття ОСОБА_1 житлового будинку у власність) встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Конструкція вказаної норми свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Оскільки житловий будинок придбаний ОСОБА_1 у шлюбі, тобто є спільним сумісним майном подружжям, тому ОСОБА_4 є співвласником вказаного будинку.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У ч. 3 ст. 383 ЦК України зазначено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Учасниками справи не заперечується, що ОСОБА_3 була зареєстрована у житловому будинку по АДРЕСА_1 за згодою як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_4

Тому і для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, що знаходиться у спільній сумісній власності, необхідна згода всіх співвласників цього житлового будинку.

ОСОБА_4 в письмових поясненнях щодо позову заперечила щодо визнання її дочки ОСОБА_3 такою, що втратила право користування будинком, та зазначила, що вона не має наміру позбавляти дочку права на користування будинком шляхом зняття її з реєстрації.

Отже, ОСОБА_1 не може одноособово ставити питання про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Підстав для задоволення позову немає, оскільки вимоги позивача порушують право власності іншого співвласника, який заперечує проти задоволення позову.

Враховуючи викладене, дослідження апеляційним судом інших доводів апеляційної скарги не має правового значення.

Додана ОСОБА_3 до відзиву на апеляційну скаргу довідка КП «Немирівське БТІ» №736 від 27.08.2019 не береться колегією суддів до уваги, оскільки вона не була предметом розгляду в суді першої інстанції, а відповідачем не надано доказів неможливості її подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

Крім того, за результатами розгляду справи суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 3108 грн.

Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Процесуальним законом також визначено критерії для цілей розподілу судових витрат, зокрема розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

У ч. 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» зазначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Адвокату для підтвердження розміру витрат на професійну правову допомогу саме в договорі про надання правової допомоги слід визначити механізм розрахунку гонорару.

Вказана позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 у справі №922/1163/18.

Всупереч вказаним положенням закону в наданій представником відповідача копії угоди №б/н від 03.06.2019, укладеної між ОСОБА_3 та адвокатом Кіцулою В.І., не встановлено розміру та порядку обчислення витрат на професійну правову допомогу.

У самому тексті угоди зазначається лише, що сума оплати на виконання доручення визначається за домовленістю, що суперечить вищевказаним нормам закону.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 прийшла до висновку, що суду на підтвердження складу та розміру витрат повинні бути надані також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи (правова позиція Верховного Суду у справі №906/194/18).

Адвокатом надано квитанцію, яка не є належним доказом сплати ОСОБА_3 грошових коштів у зазначеному в ній розмірі, оскільки витрати ОСОБА_3 на послуги адвоката не підтверджені належними фінансовими документами.

Таким чином, представником відповідача не надано доказів на підтвердження фактичного понесення відповідачем витрат на правову допомогу, тому такі витрати слід залишити за відповідачем.

Враховуючи незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 137, 141, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 02 липня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2019 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

В.С. Марчук