ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6911/19 Справа № 205/866/19 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що він працював на посаді завідувача базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки у м. Дніпропетровську у відповідача з 03 грудня 2012 року.

Наказом № 557-к від 30 травня 2016 року його було звільнено з посади у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу з 03 червня 2016 року, при цьому він у даний період часу перебував на лікарняному.

Відповідач наказом № 714-к від 24 червня 2016 року вніс зміни до наказу № 557-к від 30 травня 2016 року, де вказано, що датою звільнення є дата, зазначена у листі непрацездатності.

Не погодившись із звільненням він звернувся до суду із позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року позовні вимоги задоволено, його поновлено на посаді завідувача базою зберігання продуктів нафтопереробки у м. Дніпропетровську, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 серпня 2016 року по 23 травня 2017 року у розмірі 126 766 гривень 26 коп. та 500 гривень моральної шкоди.

Наказом № 1137-к від 06 червня 2017 року відповідач - ПІІ «АМІК Україна» поновив його на посаді.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року скасовано і йому відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Наказом № 2526-к від 15 грудня 2017 року його звільнено із займаної посади, а наказом № 2536-к від 18 грудня 2017 року внесено зміни до наказу № 2526-к.

Постановою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2017 року скасовано, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року залишено в силі.

Наказом № 2410-к від 09 жовтня 2018 року його поновлено на посаді.

Оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року середній заробіток за час вимушеного прогулу стягнуто по 23 травня 2017 року, а на посаді його поновлено 10 жовтня 2018 року, просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу - 218 робочих днів з 23 травня 2017 року по 10 жовтня 2018 року.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року у задоволенніпозовних вимог ОСОБА_1 до Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу -відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що при ухваленні рішення судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом було невірно застосовано положення ч.2 ст.235 КзпП України, тому що позовна заява про поновлення його на роботі розглядалась більше одного року, не з його вини, а тому на його користь підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, зокрема з 23 травня 2017 року по 10 жовтня 2018 року.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.116, 117 КЗпП України, посилався на те, що позов не підлягає задоволенню з огляду на відсутність вини відповідача у непроведенні розрахунку з позивачем, оскільки відповідачем було виконано рішення в частині, яка підлягала негайному виконанню, а розрахунок було проведено після набрання ним законної сили, тобто 12 вересня 2018 року, з урахуванням часу на його отримання, що свідчить про відсутність у діях відповідача умислу зволікання у здійсненні розрахунку та вини.

Проте з таким висновком погодитись неможливо, оскільки позивачем не заявлялись позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Судом встановлено, що наказом № 202-к від 11 березня 2013 року ОСОБА_1 було переведено на посаду завідувача базою зберігання і реалізації продуктів нафтопереробки у м. Дніпропетровську (а.с. 15).

На підставі наказу № 557-к від 30 травня 2016 року позивача звільнено з займаної посади завідувача базою зберігання і реалізації продуктів нафтопереробки у м. Дніпропетровську з 03 червня 2016 року (а.с. 19), у зв`язку із поновленням рішенням Жовтоводського районного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року на роботі ОСОБА_2

Наказом № 714-к від 24 червня 2016 року було внесено зміни до наказу № 557-к від 30 травня 2016 року та скасовано дату звільнення «03 червня 2016 року», датою звільнення було визначено вважати дату, зазначену у листі непрацездатності (а.с. 20).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року визнано незаконним наказ № 557-к від 30 травня 2016 року в частині звільнення ОСОБА_1 із займаної посади; визнано незаконним наказ № 714-к від 24 червня 2016 року в частині звільнення ОСОБА_1 із займаної посади; поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки у м. Дніпропетровську ПІІ «АМІК Україна»; стягнуто з ПІІ «АМІК Україна» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 126 766 гривень 26 коп., моральну шкоду у розмірі 500 гривень. В іншій частині позову відмовлено (а.с. 21-26).

Наказом № 1137-к від 06 червня 2017 року ПІІ «АМІК Україна» поновило позивача на посаді завідувача базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки у м. Дніпропетровську та відповідні зміни було внесено у штатний розклад (а.с. 27).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року було скасовано, а ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 28-32).

Наказом № 2526-к від 15 грудня 2017 року на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2017 року скасовано наказ № 1137 від 06 червня 2017 року про поновлення на роботі ОСОБА_1 та було визначено вважати його звільненим з посади завідувача базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки у м. Дніпрі (а.с. 33). Наказом № 2536-к від 18 грудня 2017 року у наказ № 2526-к від 15 грудня 2017 року було доповнено пунктом 2.1, яким визначено кількість днів невикористаної відпустки, за які підлягає виплаті компенсація (а.с. 34).

12 вересня 2018 року Верховний Суд постановою № 205/6983/16-ц провадження № 61-854св18 скасував рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2017 року, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року залишив в силі (а.с. 35-43).

На виконання постанови Верховного Суду від 12 вересня 2018 року ОСОБА_1 наказом № 2410-к від 09 жовтня 2018 року було поновлено на посаді завідувача базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки у м. Дніпрі ПІІ «АМІК Україна» з 10 жовтня 2018 року з посадовим окладом 14 450 гривень на місяць поза штатним розкладом відповідача (а.с. 44) і йому було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 126 766 гривень 26 коп., стягнутий рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин),а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається судом одночасно з рішенням про поновлення на роботі. Якщо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні на роботі не відбулось, працівник з урахуванням змісту статті 235 КЗпП України не позбавлений процесуальної можливості заявити таку вимогу за окремим позовом.

У такому випадку вимога про оплату вимушеного прогулу незаконно звільненого працівника є спором про оплату праці, тому до його вирішення підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 30 травня 2018 року (справа №753/13791/17-ц).

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.

Отже, вимушеним прогулом у розумінні ст. 235 КЗпП України є період часу з дня звільнення працівника по день винесення рішення суду про поновлення його на роботі.

Діючим законодавством не передбачено звільнення роботодавця від виплати середнього заробітка за час вимушеного прогулу, в зв`язку з відсутністю вини.

З урахуванням абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

За п. 5 Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз. 1 п. 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Розрахунок середнього заробітку позивача взято до уваги колегією суддів в силу положень ч.4 ст.82 ЦПК України. Згідно рішенню Ленінського районного суду м..Дніпропетровська від 23 травня 2017 року, середньоденна заробітна плата позивача складає 656,82 грн. Розрахунковий перiод з 23 травня 2017 року по 06 червня 2017 року та з 15 грудня 2017 року по 10 жовтня 2018 року становить 213 робочих днів, тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 139 902,66 грн (656,82 * 213) з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача в дохід держави у розмірі 3 497,57 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Стягнути з Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 травня 2017 року по 06 червня 2017 року та з 15 грудня 2017 року по 10 жовтня 2018 року у розмірі - 139 902 (сто тридцять дев`ять тисяч дев`ятсот дві) грн 66 коп., з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» () в дохід держави судовий збір у розмірі 3 497,57 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова