Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 2-942/10

провадження № 61-12232св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - начальник Могилів-Подільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області,

боржник - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 15 травня 2019 рокуу складі колегії суддів: Рибчинського В. П., Денишенко Т. О., Копаничук С. Г.,

у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії начальника Могилів-Подільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про відмову у скасуванні постанови про закінчення виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_3 від 06 листопада 2018 року,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулась в Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області із зазначеною скаргою, мотивуючи її тим, що Могилів-Подільським міськрайонним відділом ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа, виданого 11 січня 2012 року в цивільній справі № 2-942/2010 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , 1992 року народження.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2018 року вказаний виконавчий лист визнано таким, що не підлягає виконанню, як виданий помилково.

06 листопада 2018 року постановою головного державного виконавця Могилів-Подільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницькій області Шаповалом С. В. закінчено виконавче провадження № 30718647 від 13 січня 2012 року.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2018 року скасовано, у задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання виконавчого провадження таким, що не підлягає виконанню відмовлено.

Постанову про закінчення виконавчого провадження ОСОБА_1 отримала 04 січня 2019 року, а 09 січня 2019 року звернулась до начальника Могилів-Подільського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області з заявою про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 06 листопада 2018 року.

10 січня 2019 року начальник Могилів-Подільського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області надав відповідь про неможливість скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, оскільки ОСОБА_1 не надано доказів на підставі яких слід скасувати дану постанову.

Заявник вважала дії начальника Могилів-Подільського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Комасюка Р. М. незаконними та такими, що порушують її права.

Уточнивши вимоги скарги, просила суд скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 06 листопада 2018 року, винесену головним державним виконавцем Могилів-Подільського МРВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області Шаповалом С. В. в рамках виконавчого провадження № 30718647 від 13 січня 2012 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 18 лютого 2019 року скаргу задоволено.

Скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 06 листопада 2018 року, винесену головним державним виконавцем Могилів-Подільського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Шаповалом С. В. в межах виконавчого провадження № 30718647 від 13 січня 2012 року.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що право ОСОБА_1 на стягнення з ОСОБА_2 аліментів підлягає захисту у примусовому порядку органами державної виконавчої служби, оскільки обставина, яка стала підставою для винесення постанови від 06 листопада 2018 року про закінчення виконавчого провадження, перестала існувати, а відтак дана постанова має бути скасована.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 15 травня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено. Ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 18 лютого 2019 року за скаргою ОСОБА_1 на дії начальника Могилів-Подільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про відмову у скасуванні постанови про закінчення виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_3 від 06 листопада 2018 року скасовано. Постановлено нове судове рішення, яким в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії начальника Могилів-Подільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про відмову у скасуванні постанови про закінчення виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_3 від 06 листопада 2018 року відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції при винесенні рішення вийшов за межі заявлених вимог скарги, та вийшов за межі своїх повноважень, оскільки скасував постанову державного виконавця, а не зобов`язав його усунути порушення вимог закону.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 15 травня 2019 року, залишити в силі ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 18 лютого 2019 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

03 липня 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 15 травня 2019 року в указаній вище справі.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

02 вересня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сердюка В. В.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 вересня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 вересня 2019 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Сердюк В. В., Фаловська І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не було досліджено всіх обставин справи та застосовано однобокий, упереджений, необ`єктивний підхідв оцінці наведених стороною аргументів.

Суд апеляційної інстанції формально підійшов до розгляду скарги, не вирішив проблему по суті.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судом встановлено, що 11 січня 2012 Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області видав виконавчий лист № 2-942/2010 на виконання мирової угоди у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по 800 грн щомісячно до досягнення дитиною 23 років (а. с. 20).

На підставі даного виконавчого листа Могилів-Подільським міськрайонним відділом ДВС головного територіального управління юстиції у Вінницькій області відкрите виконавче провадження № 3071647 від 13 січня 2012 року.

28 жовтня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб і дружині присвоєно прізвище ОСОБА_1. Вказане підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 56).

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2018 року визнано виконавчий лист № 2-942/2010, виданий 11 січня 2012 року Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області, таким, що не підлягає виконанню, як виданий помилково (а. с. 97).

Постановою головного державного виконавця Могилів-Подільського міськрайонного відділу ДВС головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Шаповала С. В. від 06 листопада 2018 року закінчено виконавче провадження за виконавчим листом № 2-942/2010 від 11 січня 2012 року про визнання мирової угоди та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_3 , а також припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (а. с. 109-110).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2018 року скасовано, у задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

09 січня 2019 року адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_1 подала до відділу ДВС заяву про скасування постанови від 06 листопада 2018 року про закінчення виконавчого провадження № 30718647.

Листом за підписом начальника Могилів-Подільського міськрайонного відділу ДВС головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Комасюка Р. М. відмовлено у задоволенні заяви у зв`язку із відсутністю достатніх доказів про необхідність скасування постанови про закінчення виконавчого провадження (а. с. 193).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК Українивизначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (стаття 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Згідно із статтею 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження, пред`явити його до виконання.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах.

Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частин першої та третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У своїй практиці ЄСПЛ підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Перевіряючи правильність вирішення справи судом першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що 14 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд із скаргою, в якій просила визнати дії начальника Могилів-Подільського МРВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області Комасюка Р. М. по відмові у скасуванні постанови про закінчення виконавчого провадження від 06 листопада 2018 року, винесеної головним державним виконавцем Могилів-Подільського МРВ ГТУЮ у Вінницькій області Шаповалом С. В. в рамках виконавчого провадження № 30718647 від 13 січня 2012 року неправомірними та зобов`язати начальника Могилів-Подільського МРВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області Комасюка Р. М. скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 06 листопада 2018 року, винесену головним державним виконавцем Могилів-Подільського МРВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області Шаповалом С. В. в рамках виконавчого провадження № 30718647 від 13 січня 2012 року.

01 лютого 2019 року представник ОСОБА_1 . - ОСОБА_7 подала до суду заяву, в якій відмовляється від заявленої ОСОБА_1 вимоги в частині визнання дій начальника Могилів-Подільського МРВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області Комасюка Р.М. неправомірними. При цьому наполягала на задоволенні скарги в частині скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 06 листопада 2018 року, винесеної головним державним виконавцем Могилів-Подільського МРВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області Шаповалом С. В. в рамках виконавчого провадження № 30718647 від 13 січня 2012 року.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 18 лютого 2019 року та відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , виходив з того, що суд першої інстанції вийшов за межі вимог скарги та своїх повноважень, скасувавши постанову державного виконавця.

Висновок суду апеляційної інстанції про вихід за межі вимог скарги є неправильним, оскільки скасувати постанову державного виконавця заявник просила у заяві від 01 лютого 2019 року (а.с. 208).

Щодо наявності у суду повноважень скасувати постанову державного виконавця, то частиною другою статті 451 ЦПК України передбачено право суду визнати неправомірними не лише дії чи бездіяльність державного виконавця, але й його рішення. Виходячи із положень статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 2, 5, 10 ЦПК України та статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» скасування судом постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження є ефективним способом захисту порушених прав стягувача у виконавчому провадженні.

Враховуючи, що підстави для закінчення виконавчого провадження відсутні, оскільки судове рішення про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає примусовому виконанню, було скасоване в апеляційному порядку, суд першої інстанції ухвалив в даній справі правильне по суті рішення.

Проте, розглядаючи скаргу стягувача суд першої інстанції не повідомив належним чином боржника про час і місце її розгляду, чим допустив порушення вимог процесуального закону, на чому наголошував боржник у своїй апеляційній скарзі.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції не може бути залишена в силі, які і постанова апеляційного суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою - третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Отже, ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 18 лютого 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 15 травня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Скаргу задовольнити.

Скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 06 листопада 2018 року, винесену головним державним виконавцем Могилів-Подільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Шаповалом С. В. в межах виконавчого провадження № 30718647 від 13 січня 2012 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді:А. І. Грушицький І. В. Литвиненко В. В. Сердюк І. М. Фаловська