П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2019 року місто Київ

справа № 363/4852/17

провадження №22-ц/824/10438/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 квітня 2019 року , ухвалене у складі судді Чіркова Г.Є.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Людмила Андріївна про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації та визнання права власності на спадкове майно,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації та визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що садовий будинок, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0494 га з кадастровим номером :24:050:0104 за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_3 як подружжя, оскільки право власності на будинок набуте в 2010 року, тобто під час шлюбу її та ОСОБА_3 Однак за життя ОСОБА_3 без її згоди подарував садовий будинок своїй дочці ОСОБА_2 .

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В апеляційній скарзі посилалась на те, що право власності на нерухоме майно відповідно до закону (ст.331 ЦК України) підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації, тобто з 3 серпня 2010 року коли вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3

Договір дарування спірного садового будинку був укладений з порушенням вимог ч.2 ст.65 СК України, а тому повинен бути визнаний недійсним відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України. Садовий будинок є її з Норенком спільною сумісною власністю, а друга половина будинку повинна ділитися як спадкове майно між нею та дочкою ОСОБА_3 .

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л.А. в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена, причини своєї неявки суду не повідомила, у зв`язку з чим колегія вважала за можливе розглянути справу в її відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що з квітня 1962 року по лютий 1987 року ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_5 , який розірвано на підставі рішення Жовтневого районного народного суду м.Києва від 16 січня 1987 року, що також підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 , виданим 17 лютого 1987 року.

У зв`язку з розглядом справи про розірвання шлюбу ОСОБА_5 28 листопада 1986 року подала зустрічну позовну заяву про поділ спільно нажитого майна з ОСОБА_3 , в якій зазначено, що за період спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_3 придбали майно на загальну суму 11718 руб.19 коп., у тому числі і побудували будинок в судовому товаристві «Атом», який знаходиться в садах «Дружба» в с.Ровжі Вишгородського району Київської області, вартість якого з меблями і садовими насадженнями на той час складала 5000 руб. При вирішенні питання про поділ майна із спільно нажитого майна подружжя, ОСОБА_5 претендувала на меблі, холодильник, телевізор, килими та люстру на суму 3472 руб., а також погоджувалася на грошову компенсацію в сумі 2384 руб. Замість її частки в спільному сумісному майні.

Будівництво садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , здійснено під час подружнього життя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , тобто в 1983 році, що підтверджується довідкою № 33 від 23 квітня 2010 року, виданою Головою масиву садівницьких товариств «Дружба» Ликовим І.Г., а також матеріалами інвентаризаційної справи № 4500561.

ОСОБА_3 з 1982 року до 14 березня 2012 року був членом СТ «Атом», яке входить до ГО МСТ «Дружба» та користувався земельною ділянкою для ведення садівництва площею 0,0494 га за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 стала членом ГО МСТ «Дружба» СТ «Атом» з 12 квітня 2014 року. Кадастровий номер земельної ділянки :24:050:0104.

Крім того, судом установлено, що 7 липня 1987 року ОСОБА_3 уклав шлюб ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 .

Згідно виписки із рішення № 34 від 29 червня 2010 року Виконавчий комітет Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області, розглянувши заяву громадян та керуючись п.6.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 7 лютого 2002 року за № 7/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за №157/6445, вирішив оформити право приватної власності на садовий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 в межах Сувидської сільської ради.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 , виданого 3 серпня 2010 року, ОСОБА_3 зареєстрував право приватної власності на садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯК № 257340, земельна ділянка з кадастровим номером :24:050:0104, розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Також установлено, що відповідачка ОСОБА_2 є донькою померлого ОСОБА_3

14 березня 2012 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_2 договір дарування садового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0494 га, кадастровий номер :24:050:0104 за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватний нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської округу Київської області Голуб Л.А. та зареєстровано в реєстрі за № 371.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що садовий будинок з надвірними будівлями побудований, а відтак і набутий у власність у 1983 році, тобто до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , а тому є особистою приватною власністю ОСОБА_3 в розумінні вимог ст..57 СК України. Сам лише факт здійснення реєстрації права власності ОСОБА_3 на садовий будинок в 2010 році, за умови його побудови у 1983 році, за час шлюбу з ОСОБА_5 , не може бути підставою для набуття його у спільну сумісну власність у шлюбі з позивачкою. Позивачкою не доведено в суді, що право на спірний садовий будинок у неї виникло за час шлюбу з ОСОБА_3 Доводи ОСОБА_1 про те, що під час спільного подружнього життя з ОСОБА_3 вони разом за спільні кошти добудовували спірний садовий будинок й те, що, це майно істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат ґрунтується лише на усних поясненнях позивачки та належними, допустимими і достатніми доказами в суді не підтверджено. Оскільки садовий будинок належав ОСОБА_3 , останній ним розпорядився на власний розсуд, згода на розпорядження таким майном другого подружжя не вимагалась, а тому підстави для визнання договору дарування від 14 березня 2012 року недійсним,- відсутні.

Такий висновок суду ґрунтується на встановлених обставинах і відповідає вимогам матеріального права.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка ОСОБА_1 посилалась на те, що право власності на садовий будинок, що знаходиться на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , набуте в 2010 року, тобто за час її шлюбу з ОСОБА_3 , а тому є спільним сумісним майном подружжя, частки кожного із подружжя у спільному сумісному майні є рівними. Оскільки ОСОБА_3 розпорядився цим майном без її згоди наявні передбачені законом підстави для визнання договору дарування недійсним.

Установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 7 липня 1987 року по 27 рудня 2015 року (день смерті ОСОБА_3 ).

В 2010 році ОСОБА_3 отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - садовий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.82).

Відповідно до ч.ч.1 2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільного права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року у цивільній справі № 308/11958/14-ц).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Установлено, що спірний садовий будинок побудований ОСОБА_3 в 1983 році, тобто до шлюбу з ОСОБА_1 . Дані обставини підтверджуються довідкою, виданою 23 квітня 2010 року головою Масиву садівницьких товариств «Дружба», про те, що ОСОБА_3 є членом садового товариства «Атом» з 16 березня 1981 року, садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Рік забудови садового будинку - 1983р. ( а.с.77). В інвентаризаційній справі, оформленій Вишгородським бюро технічної інвентаризації в 2010 році, роком побудови будинку зазначено 1983 рік (а.с.67-103). Опосередковано ці обставини підтверджуються копією зустрічної позовної заяви ОСОБА_5 ( першої дружини ОСОБА_3 ), складання якої датовано 1986 роком, зі змісту якої вбачається, що садовий будинок в СТ штаба ЦО УРСР «Атом», який знаходиться на місці садів «Дружба», село Ровжи Вишгородського району, побудований у період спільного подружнього життя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , тобто до 1986 року. (а.с.105-106).

Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з абз.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав.

Отже, сам факт реєстрації в 2010 році права власності ОСОБА_3 на спірний садовий будинок, за доведеності його побудови в 1983 році, до моменту реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , не дає підстав уважати, що садовий будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки садовий будинок не був об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , відсутність згоди останньої при укладенні ОСОБА_3 договору дарування не може бути підставою для визнання договору недійсним.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що оскільки право власності на садовий будинок ОСОБА_3 зареєстровано в 2010 році, під час шлюбу з апелянтом, тому таке майно відповідно до ст..60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки державна реєстрація права власності не є способом набуття права власності. Сам факт побудови будинку в 1983 року дає підстави для висновку, що це майно належало ОСОБА_3 до шлюбу з ОСОБА_1 і не є їх спільною сумісною власністю.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що під час спільного подружнього життя з ОСОБА_3 вони разом за спільні кошти добудовували спірний садовий будинок, у передбаченому ст.ст.12, 81 ЦПК України порядку, позивачем суду не надано.

Сам по собі факт побудови теплиці в 1987 році, а також льоху в 1989 році, про що зазначено в інвентаризаційній справі, не може бути підставою для визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину садового будинку. Оскільки встановлено, що садовий будинок побудований в 1983 році, посилання апелянта на відсутність доходу у ОСОБА_3 з 1994 року та отримання ОСОБА_1 заробітної плати до 2002 року правового значення не мають. Крім того, сам по собі цей факт не дає підстав для висновку, що садовий будинок добудовувався і істотно зріс у вартості завдяки переважно доходам позивача.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з`ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 21 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д.Поливач

А.М. Стрижеус