Справа № 727/6172/16-ц
Провадження № 2/727/72/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2019 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Смотрицького В.Г.

при секретарі Кицинюк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , заінтересована особа - служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом зобов`язання виселення,-

Встановив:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом, уточнивши позовні вимоги в травні 2018 року, до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 посилаючись на те, що вони є власниками по 1/2 частки житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :18:003:0143, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі свідоцтв про право на спадщину від 28.01.2014 року та від 05.10.2015 року після смерті ОСОБА_9 .

Відповідач ОСОБА_3 разом з сім`єю ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 самовільно вселилися в спірний житловий будинок після смерті ОСОБА_9 , звернувшись до них з пропозицію допомогти належним чином оформити спадщину, так як мали намір придбати в них вказаний будинок та земельну ділянку.

Оформлення спадщини потребувало тривалого часу, а відповідачі продовжують протягом двох років безоплатно самовільно користуватися їх майном. З вини відповідачів вони не мають можливості використовувати належний їм на праві власності будинок для проживання чи надати його в оренду.

Відповідачі не є членами їхньої сім`ї, між ними не укладались договори оренди або договори найму.

Вони неодноразово усно вимагали звільнити будинок, однак відповідачі відмовляються виселятись з будинку та чинять перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю.

Відповідачі в спірному будинку не зареєстровані. Їм невідомо чи відповідачі оплачують будь-які комунальні платежі, оскільки вони зайняли житловий будинок самовільно. Відповідачі не є власниками, ні орендарями житлового будинку.

А тому просили усунути їм перешкоди в користуванні власністю, а саме житловим будинком з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 разом з сім`єю ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виселитись з житлового будинку по АДРЕСА_1 , а також стягнути судові витрати по сплаті судового збору.

Представники позивачів в судовому засіданні підтримали позовні вимоги повністю з підстав, зазначених в позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог, просили задовольнити позовні вимоги.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка відповідачка ОСОБА_4 пояснила, що вона проживає в спірному будинку з 2013 року. Позивач ОСОБА_1 визнавав, що будинок належить її чоловіку - відповідачу ОСОБА_3 Позивач також говорив, що передасть будинок їм і гроші вони не повинні давати ОСОБА_1 . В даному будинку проживає вона з чоловіком та чотирма неповнолітніми дітьми. Вони займають весь будинок. ОСОБА_1 дозволив їм проживати в будинку. Донька позивачки ОСОБА_2 повідомляла, що її мати згідна віддати їм половину будинку, однак за іншу половину будинку необхідно заплатити.

Представник заінтересованої особи Служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу в її відсутності, при винесенні рішення врахувати інтереси дітей.

Заслухавши пояснення сторін по справі, свідків, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 являється онуком ОСОБА_10 В 1980 року бабуся відповідача ОСОБА_3 познайомилась із ОСОБА_9 і остання почала проживати разом з ними у будинку АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_10 на праві приватної власності.

23 лютого 2006 року бабуся відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_10 склала заповіт на ім`я ОСОБА_9 , згідно з яким заповідала все належне їй майно ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла, спадщину після смерті якої отримала ОСОБА_9 .

Вказані обставини встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.09.2017 року (т.2 а.с.28-35), яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 16.01.2018 року (т.2 а.с.13-26), по справі №727/8452/15-ц за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_11 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Територіальної громади м.Чернівці в особі Чернівецької міської ради, третя особа: Перша державна нотаріальна контора про визнання недійсними свідоцтв, визнання права власності на спадкове майно, встановлення факту.

Відповідно до ч.4 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с.14).

Як вбачається з копій свідоцтв про право на спадщину за законом від 28.01.2014 року та 05.10.2015 року (т.1 а.с.8-9) та з копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.01.2014 року та від 05.10.2015 року (т.1 а.с.10-11), позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками по 1/2 частці житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :18:003:0143, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, після смерті ОСОБА_9 .

Відповідно до копії акту КЖРЕП-5 від 24.09.2015 року №233 (т.1 а.с.139), в будинку АДРЕСА_1 проживають без реєстрації відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 .

Вказані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , зокрема свідок ОСОБА_12 пояснив суду, що відповідач ОСОБА_3 проживає в будинку АДРЕСА_1 з народження. В спірному будинку також проживає дружина ОСОБА_4 та четверо неповнолітніх дітей.

Свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що відповідач ОСОБА_3 жив все життя з бабусею ОСОБА_10 в будинку АДРЕСА_1 . Зараз в спірному будинку продовжує проживати ОСОБА_3 разом з дружиною та чотирма дітьми. Після смерті ОСОБА_9 відповідачі поміняли ворота, поклали бруківку в дворі. ОСОБА_9 повинна була залишити заповіт на відповідача ОСОБА_3 , однак затягнула з цим питанням і за життя не встигла скласти заповіт.

Відповідно до довідки КЖРЕП №5 від 03.03.2018 року за №951 (т.1 а.с.168) відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 .

Згідно з довідкою виконавчого комітету Берегометської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області від 05.03.2018 року (т.1 а.с.169) відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зареєстровані по АДРЕСА_3 .

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 02 вересня 2019 року по справі №569/2530/16-ц.

Суд вважає, що відповідачі не зареєстровані в житловому будинку, зайняли житлове приміщення незаконно, без достатньої правової підстави, відмовляються залишати будинок добровільно, чим чинять перешкоди позивачам у користуванні спірним житловим будинком, який вони отримали у спадок після смерті ОСОБА_9 та який належить позивачам на праві власності.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин.

Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку, що необхідно усунути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоди в користуванні власністю, а саме житловим будинком з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 разом з сім`єю ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виселитись з житлового будинку АДРЕСА_1 , задовольнивши позовні вимоги.

Також, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 необхідно стягнути судовий збір в сумі по 275,61 грн. з кожного.

На підставі викладеного та керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.109, 116 ЖК УРСР, ст.ст.317, 319, 383, 391 ЦК України, ст.ст.7, 12, 13, 76, 81, 82, 89, 141, 259, 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоди в користуванні власністю, а саме житловим будинком з належними до нього надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 разом з сім`єю ( ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ) виселитись з житлового будинку в АДРЕСА_1 .

Стягнути ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повернення судових витрат в сумі по 275 грн. 61 коп. з кожного.

З повним рішенням суду особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитись 11.10.2019 року.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 30 днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя: