ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: №22-ц/819/1606/19 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Прушинська О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , діючої від імені акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 серпня 2019 року, у складі судді Ус О.В., у справі за позовом ОСОБА_2 , діючого від імені акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

22 жовтня 2018 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідачана користь позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 31.10.2014 року у розмірі 25303,48грн, яка складається з:

--- 182,45грн - заборгованість за кредитом;

--- 19437,91грн - заборгованість по процентах за користування кредитом,

--- 4002,00грн - заборгованість за пенею та комісією,

--- 500,00грн - штраф (фіксована частина),

--- 1181,12грн - штраф (процентна складова),

а також судові витрати.

Позов обґрунтований наступним.

Відповідно до укладеного договору №б/н від 31.10.2014 року відповідач отримав кредит у розмірі 500,00грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 34,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Про це було підписано відповідну заяву.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складають Договір між сторонами.

Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п.п.2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4. Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою банку.

Пунктом 1.1.3.2.3. договору передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору.

Умови договору передбачають сплату процентів, а також пені та штрафів у відповідному розмірі за неналежне виконання позичальником зобов`язання за договором.

На порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 30.09.2018 року виникла заборгованість у розмірі 25303,48грн, яка складається з:

--- 182,45грн - заборгованість за кредитом;

--- 19437,91грн - заборгованість по процентах за користування кредитом,

--- 4002,00грн - заборгованість за пенею та комісією,

--- 500,00грн - штраф (фіксована частина),

--- 1181,12грн - штраф (процентна складова).

У зв`язку з вказаним просить задовольнити позов.

Відповідач подав 07.02.2019 року до суду відзив на позовну заяву від 05.02.2019 року, в якому просив відмовити в позові. При цьому послався на відсутність доказів надання йому кредитних коштів, на порушення строків позовної давності та незаконність нарахування комісії.

У відповіді на відзив ОСОБА_4 , діюча від імені позивача, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, вказуючи, що матеріали справи містять необхідні для цього докази. Зокрема, зазначила, що відповідач, погашаючи заборгованість по кредиту, тим самим прийняв умови договору та погодився з ними. Із виписки, яка є первинними документом, вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. Так, він 14.11.2014 року скористався кредитними коштами у розмірі 250,00грн за допомогою банкомату, що є підтвердженням виконання банком зобов`язань за кредитним договором. Щодо порушення строку позовної давності представник відповідача зазначила, що перебіг позовної давності зокрема щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, строк дії перевипущеної картки відповідача визначений до 09.2018 року, позивач же звернувся з позовом до відповідача 16.10.2018 року, тобто до спливу строку позовної давності.

Оскаржуваним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 07 серпня 2019 рокупозов було задоволено частково. Суд вирішив: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №б/н від 31.10.2014 року в розмірі 182,45грн; в задоволенні решти вимог відмовити; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1762,00грн.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в частині стягнення відсотків задовольнити в повному обсязі. При цьому послався на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, пославшись на положення ст.ст.1048 і 1054 ЦК України, ст.49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", зазначив, що суд не мав права відмовляти у стягненні відсотків, що судом не враховано того, що кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредитом є сплата відсотків. Сплата відсотків є істотною умовою при наданні кредиту. Також, вказав, що оскаржуване рішення порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, наносить шкоду усім споживачам банківських послуг. Необхідність сплати боржником процентів кредитору передбачає ст.169 Кодексу європейського договірного права - акта міжнародної приватно-правової уніфікації, одного з основних європейських кодексів цивільного права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до витягу зі Статуту банку, погодженого НБУ 11.06.2018 року, позивач є правонаступником закритого акціонерного товариства КБ "ПриватБанк", яке у подальшому було перейменовано в публічне акціонерне товариство КБ "ПриватБанк" (а.с.39).

Відповідач ОСОБА_3 подав 31.10.2014 року Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.8).

В ній вказані детальні дані про відповідача, який погоджується з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення та згоден з його умовами. Екземпляр договору згоден отримати шляхом роз печатки з офіційного сайту www.pb.ua.

За вказаною заявою:

--- позичальник просить оформити на своє ім`я одну із вказаних карток;

--- дата оформлення - 31.10.2014 року та особистий підпис клієнта. Відомостей щодо отримання позичальником картки, конкретного кредитного ліміту, процентної ставки та відповідальності за порушення зобов`язань дана анкета-заява не містить.

Наявний витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", який містять положення про процентну ставку, обов`язків щодо щомісячного платежу, сплату пені та штрафу (а.с.9).

Однак, серед чотирьох видів кредитних карт не вбачається, який саме із видів обрав для себе позичальник.

Також позивачем надано Умови та Правила надання банківських послуг (а.с.10-33).

Відповідно до розрахунку заборгованості за вказаним договором №б/н від 31.10.2014 року станом на 30.09.2018 року виникла заборгованість у розмірі 25303,48грн, яка складається з:

--- 182,45грн - заборгованість за кредитом;

--- 19437,91грн - заборгованість по процентах за користування кредитом,

--- 4002,00грн - заборгованість за пенею та комісією,

--- 500,00грн - штраф (фіксована частина),

--- 1181,12грн - штраф (процентна складова).

Відповідно до довідки, наданої позивачем, відповідач ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 ) згідно кредитного договору № б/н від 31.10.2014 року отримав картку № НОМЕР_2 , зі строком дії до останнього дня 09.2018 року (а.с.84).

Матеріали справи містять банківську виписку за період з 01.01.1999 року по 17.02.2019 року, карта: НОМЕР_2 , яка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012р №578/5, згідно якого до таких первинних документів віднесені, зокрема виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок, повідомлення банків, касові й банківські документи (а.с.86-89).

Згідно вказаної виписки: кредитний ліміт - 190,00, всього приходу - 248,00грн, всього витрат - 31949,65грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, стягуючи тіло кредиту в розмірі 182,45грн та відмовляючи в задоволенні решти вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в заяві позичальника не зазначена процентна ставка та відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення зобов`язання, виходив з того, що Умови та Правила надання банківських послуг, на які посилається позивач як на підставу для стягнення процентів, пені та штрафу, не можна вважати складовою кредитного договору через їх мінливий характер та відсутність підтверджень про них, як таких, що запропоновані позичальнику.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки до нього він дійшов при повному та всебічному дослідженні обставин справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, і вирішив справу з дотриманням норм процесуального права.

У справі встановлено і це підтверджується розрахунком заборгованості та випискою банку, що позичальнику було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку за № НОМЕР_2 , первісно кредитний ліміт не встановлювався. Банк встановив та змінював кредитний ліміт. Відповідач, погашаючи заборгованість по кредиту, тим самим прийняв умови договору та погодився з ними. Із виписки, яка є первинними документом, вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. Він 14.11.2014 року скористався кредитними коштами у розмірі 250,00грн за допомогою банкомату, що є підтвердженням виконання банком зобов`язань за кредитним договором.

Відповідачем вказані обставини належними доказами не спростовані.

У Анкеті-заяві відсутні відомості про розмір кредитного ліміту, про базову процентну ставку, про відповідальність позичальника за порушення зобов`язання у вигляді сплати неустойки (пені і штрафу), про сплату комісії. Відповідна сума кредиту самостійно була встановлена банком, згідно з умовами.

Щодо кредитного договору, укладеного між сторонами, слід зазначити таке.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду, вважаючи за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду України, зробила такий нижчезазначений висновок щодо застосування відповідних норм права у правовідносинах, за яких кредитний договір укладено шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації:

--- надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору;

--- на підставі ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України можна дійти висновку, що вказані Умови та правила надання банківських послуг, надані банком, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, що у цій справі між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту, не містить обов`язок сплати процентів за користування кредитом (якщо таке положення відсутнє в заяві), не містить відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань;

--- у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Сво бода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст.3 ЦК України.

У ч.ч.1-3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів".

Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником АТ КБ "ПриватБанк" дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору;

--- враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Як зазначено, у заяві позичальника процентна ставка не зазначена. З іншого боку, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, а також пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на заяву позичальника, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Разом з тим, з урахуванням вказаного висновку Верховного Суду, на підставі ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, враховуючи обставини справи та заперечення відповідача проти позову, можна дійти висновку, що вказані Умови та правила надання банківських послуг, які разом з Тарифами відповідачем не підписані, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, що у цій справі між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту, не містить зазначення про розмір процентної ставки, відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а також сплату комісії.

Відтак, відсутні правові підстави для стягнення з позичальника на користь банку вказаних процентів, а також пені з комісією та штрафу.

Відповідно є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні вказаної складової кредитної заборгованості, а саме процентів, пені з комісією та штрафу.

В той же час апеляційний суд, враховуючи положення ч.2 с.530 ЦК України, погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення тіла кредиту в розмірі 182,45грн, оскільки це вбачається з досліджених у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами та висновків суду не спростовують. Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання на зміст норм законів, за якими кредитний договір є двостороннім, оплатним, таким, істотною умовою якого є сплата відсотків, оскільки позивачем не доведено суттєві умови укладеного між сторонами договору, зокрема щодо розміру та порядку сплати процентів, пені з комісією та штрафів. Як зазначалось, Умови та правила надання банківських послуг, надані банком, не можна розцінювати як частину кредитного договору, Анкета-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містить даних щодо процентної ставки, пені з комісією та штрафів, а інших доказів на підтвердження домовленості сторін про сплату процентів, пені з комісією та штрафів не надано. Також, підлягають відхиленню й посилання скаржника на те, що оскаржуване рішення порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, наносить шкоду усім споживачам банківських послуг, а також на те, що необхідність сплати боржником процентів кредитору передбачено ст.169 Кодексу європейського договірного права. При цьому апеляційний суд, виходячи із меж позовних вимог, враховує, що позивач не пред`являв вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України. Позивач обґрунтовував свої вимоги посиланням на Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи, які, однак, з підстав вищезазначеного, не є складовими кредитного договору. Крім того, ставлячи питання про скасування рішення суду, скаржник не навів доводів стосовно рішення в частині вирішення вимог про стягнення пені й комісії та штрафу.

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , діючої від імені акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 серпня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 22 жовтня 2019 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська