П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 року м. Київ

Справа №2608/2950/12

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє на підставі ордеру в інтересах ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухваленого суддею Величко Т.О. 18 квітня 2019 року, повний текст рішення виготовлено 24 квітня 2019 року в приміщенні Святошинського районного суду м. Києва у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

Справа №2608/2950/12
№ апеляційного провадження:22-ц/824/10374/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Величко Т.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя посилаючись на те, що 25 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 2335. Від шлюбу Позивач та Відповідач мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . 06 лютого 2012 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва шлюб між Позивачем та Відповідачем розірвано. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, не залежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно взаємною згодою.

Позивач зазначила, що за час перебування у шлюбі Позивач та Відповідач придбали за кредитним договором № 2621/0208/71-019 від 12.02.2008 року однокімнатну квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 . Станом на день подачі позову, борг за кредитним договором сплачено в повному обсязі спільними коштами Відповідача та Позивача. Правовстановлюючі документи (договір купівлі-продажу, витяг про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру, технічний паспорт та інше), що підтверджують право власності знаходяться у Відповідача. На усні вимоги отримати копії вказаних вище документів Позивач отримала відмову. Як покупець, у вказаному вище договорі зазначений Відповідач. Позивач зазначила, що окрім квартири, за час шлюбу було придбано інше рухоме майно, яке також підлягає поділу: - холодильник LG GR-В 359 PLQ вартістю 2 235 грн. придбаний 22.03.2008 р; - миючий пилосос КАRСНЕR SЕ 3001 приблизна вартість 1500 грн. придбаний 30.03.2007 р. Плазмовий телевізор Panasonic TH-42PA60R вартістю 7879 грн., придбаний 17.12.2006 р.; домашній кінотеатр Yamaha RX-V367ROSBL вартістю 2359.80 грн., придбаний 14.07.2011 р.; домашній кінотеатр Yamaha NS-50+NS-PGO вартістю 2639.20 грн., придбаний 14.07.2011 р.; -телевізор Sumsung приблизна вартість 15000 грн.; - хлібопіч ВDМ-755s вартістю 450 грн., придбана 14.08.08 р.; - маршрутизатор безпровідний вартістю 540грн., придбаний 08.11.2009р.; - духова шафа АRISТON вартістю 2 548 грн., придбана 01.06.2009р.; - витяжка FTC612WN вартістю 1129,00 грн.; - мийка ТЕКАСЕNТRОVАL + дозатор вартістю 725 грн.+175 грн., придбані 12.06.2009р.; - варильна поверхня GНSG40RAW вартістю 3 375 грн., придбана 20.05.2009 р.; - фільтр «Аквафор» приблизна вартість 1400 грн. придбаний 01.04.2009 р.; - фасади для меблів загальною вартістю 9463грн., придбані 04.09.2009р.; - меблі (тумби) загальною вартістю 1 578,75 грн. придбані 17.05.2009 р.; - скло до меблів вартістю 1000 грн.; - телефон радіо Раnasonic вартістю 265 грн., придбаний 09.11.2009 р.; - шафа-купе загальною вартістю 6800 грн.; - крісло-мішок (без каркасні меблі) 4 шт.: - у формі футбольного м`яча вартістю 550 грн. - з тканини оранжево-сірого кольору вартістю 850 грн. - з дерматину жовтого кольору вартістю 1200 грн.- з дерматину срібного кольору вартістю 950 грн.

Позивач зазначила, що визнання за ОСОБА_1 права власності на таке майно, як: холодильник LG GR-B 359 PLQ вартістю 2 235 грн. придбаний 22.03.2008 року; плазмовий телевізор Panasonic TH-42PA60R вартістю 7879 грн., придбаний 17.12.2006 року; мийка TEKACENTROVAL + дозатор вартістю 725 грн.+175 грн., придбані 12.06.2009 року; крісло - мішок (без каркасні меблі) 2 шт. (з дерматину жовтого кольору вартістю 1200 грн. та з дерматину срібного кольору вартістю 950 грн.); фасади для меблів загальною вартістю 9463 грн., придбані 04.09.2009 року; скло до меблів вартістю 1000 грн; фільтр «Аквафор» приблизна вартість 1400 грн. придбаний 01.04.2009 року не буде порушувати принципу рівності часток подружжя у спільному сумісному майні.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2019 року ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині відмовлено.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 , на користь позивача ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 107 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду представником ОСОБА_2 ОСОБА_1 подана апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. В решті рішення суду залишити без змін.

Зокрема зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначав, що у купівлю квартири були вкладені його особисті грошові кошти, які були позичені у період з 2 лютого 2008 року по 6 червня 2011 року відповідачу ОСОБА_5 , що підтверджується копіями розписок і згодом, 21.11.2011 року подаровані за договором дарування грошових коштів, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вербовським В.М.

Тобто, ОСОБА_5 подарувала грошові кошти особисто відповідачу, і за рахунок яких відповідачем здійснювалось погашення кредитних зобов`язань з купівлі квартири, отже квартира, кредит за яку було погашено відповідачем подарованими грошовими коштами з випереджанням графіку погашень, є його особистою приватною власністю.

Договір дарування було укладено ОСОБА_5 за її вільним волевиявленням, укладання договору відповідало її внутрішній волі, було усвідомленим, умови договору були зрозумілими як для неї так і для ОСОБА_2 і відповідали реальній домовленості сторін, договір не приховував іншого правочину і був спрямованим на реальне настання наслідків, що зазначено в п.4. договору дарування і підписано обома сторонами.

Відповідно до 4.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, з огляду на викладене вище, можна зробити висновок, що при даруванні коштів на суму понад 850 грн. договір дарування підлягає нотаріальному посвідченню, що і було вчинено, тобто дотримано всіх вимог ст. 203 ЦК України.

Отже, дарування майна, як спосіб розпорядження ним, є виключним правом власника. Момент набуття права власності на дарунок пов`язують з моментом його прийняття. Таке правило закріплене у ч. 1 ст. 722 ЦКУ. У разі реального характеру договору дарування моменти укладення і виконання договору, а, отже, і набуття права власності в обдарованого збігаються. Але таке співвідношення у часі може мати місце лише у випадку дарування предметів особистого користування, побутового призначення, окремих, хоч і цінних, але негабаритних речей, рухомого майна. У ст. 719 ЦКУ передбачено, що договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі має бути укладений у письмовій формі і нотаріально посвідчений. Саме ж прийняття речі, що дарується може відбутися раніше чи пізніше, тобто, у будь-якому випадку не збігатиметься з моментом укладення договору чи з його нотаріальним посвідченням. Загальна норма ч. 3 ст. 334 ЦК встановлює, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Договір дарування грошових коштів укладений 21 листопада 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є дійсним, а тому спірна квартира є придбаною за подаровані грошові кошти і відповідно є особистою власністю ОСОБА_2 ..

Сторони правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до вимог ст. 360 ЦПК України не скористались.

В судове засідання учасники справи не з`явилися.

Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Оскільки розгляд справи провадиться за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 2335. Від шлюбу позивач та відповідач мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

06 лютого 2012 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

За час перебування у шлюбі сторін у справі придбано за кредитним договором № 2621/0208/71-019 від 12.02.2008 року однокімнатну квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 . Станом на день подачі позову, борг за кредитним договором сплачено в повному обсязі спільними коштами відповідача та позивача.

Правовстановлюючі документи (договір купівлі-продажу, витяг про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру, технічний паспорт та інше), що підтверджують право власності знаходяться у Відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у справі не просив суд визнати спірну квартиру його особистою приватною власністю, не надав доказів та не повідомив про підстави звільнення від доказування у порядку ст.. 82 ЦПК України, що саме грошові кошти подаровані відповідачу за договором дарування від 21.11.2011 року, у розумінні ст.117 ЦК України, були використані на купівлю спірної квартири та погашення кредитної заборгованості за Кредитним договором договір 2621/9298/71-0019 від 12.02.2008 року.

За змістом ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч.1 п.1.ч.2, ч.3,ч.4 ст.16 ЦК України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом .3. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Положеннями ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1959р (ратифіковано Україною 17.07.1997р) визначено, що кожен, чиї права,свободи,визнані в Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Верховний суд України у постанові від 12.06.2013 року по справі №6-32цс13 зробив наступний висновок,що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захист, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України (ст..8,9) та Конвенції мають вищу юридичну сил, а обмеження матеріального права суперечить цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту,тобто таким, що відповідає змісту порушеного права,характеру його правопорушення та наслідком, спричиненим порушенням.

Відповідно до ст. 57 СК України, «особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності».

Верховний Суд України у своїх постановах - від 16.12.2015р. по справі № 6-2641цс15,- від 12.10.2016р. по справі № 6-846цс16, висловив наступну Правову позицію щодо застосування норм СК України:«Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя», аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у Постанові (ВС ВП у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018р.)

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя».

Судом встановлено, що в період перебування сторін у справі у зареєстрованому шлюбі з 25.11.2006 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» 12.02.2008 року було укладено кредитний договір 2621/9298/71-0019 на суму 60000,00 доларів США.

Судом встановлено, що 12.02.2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 за 303 000,00 грн ( а.с.30-31 т.1).

Судом встановлено, що згідно Іпотечного договору №2621/0208/71-019-Z-1 від 12.02.2008 року ( а.с.53-56 т.1) спірну квартиру було передано в іпотеку.

Згідно вимог ст. 57 СК України майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка1. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Судом встановлено, що згідно договору дарування грошових коштів від 21.11.2011 року ( а.с.59) матір відповідача ОСОБА_5 подарувала своєму сину - відповідачу ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 85000 доларів США,але передача грошей відбулася в період з 02.02.2008 року по 06.06.2011 року ( т.1 а.с.59-60).

Згідно ст. 60 СК України Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя,Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що згідно довідки (т.1 а.с.21) позивач у справі у період з 20.08.2007 року по 15.06.2010 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною, а з 16.06.2011 року по 16.12.2011 року у відпустці без збереження заробітної плати.

Згідно ст. 61СК України Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Офіційне тлумачення положення частини першої статті 61 див. в Рішенні Конституційного Суду № 17-рп/2012 від 19.09.2012. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.4. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що відповідно до ст.119 ЦПК України, рішенням суду не було встановлено режим окремого проживання між сторонами у справі в період перебування у шлюбі.

Судом встановлено, що згідно довідок про доходи позивача ( а.с.34), та відповідача (а.с.73-78) разом у період шлюбу за період з січня 2007 року по червень 2012 року, набуто у спільну власність (ст..61 ЦПК України) заробітну плату на загальну суму 331 196,35 грн.

Судом встановлено, що відповідач у справі не просив суд визнати спірну квартиру його особистою приватною власністю, не надав доказів та не повідомив про підстави звільнення від доказування у порядку ст. 82 ЦПК України, що саме грошові кошти подаровані відповідачу за договором дарування від 21.11.2011 року,у розумінні ст.117 ЦК України, були використані на купівлю спірної квартири та погашення кредитної заборгованості за Кредитним договором договір 2621/9298/71-0019 від 12.02.2008 року.

Згідно ч.1ст. 70 СК України У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що сторони у справі між собою договори щодо спірної квартири не укладали, шлюбний договір не укладали.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

А тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку дійшов висновку, про задоволення в частині поділу нерухомого майна.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до ваги того факту, що кошти, за які було придбано спірне нерухоме майно є його особистою власністю, відхиляються судом як безпідставні, оскільки ухвалюючи рішення суд першої інстанції дав належну оцінку цьому факту, зазначивши, що відповідач не просив не просив суд визнати спірну квартиру його особистою приватною власністю, не надав доказів та не повідомив про підстави звільнення від доказування у порядку ст.. 82 ЦПК України, що саме грошові кошти подаровані відповідачу за договором дарування від 21.11.2011 року, у розумінні ст.117 ЦК України, були використані на купівлю спірної квартири та погашення кредитної заборгованості за Кредитним договором договір 2621/9298/71-0019 від 12.02.2008 року.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, судом надано належну оцінку всім наданим матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє на підставі ордеру в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна