Справа № 464/3671/18 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/811/1573/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 21 березня 2019 року в складі судді Тімченко О.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про вселення та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою, -

встановила:

У липні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,про вселення його у квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні такою квартирою.

Вимоги обґрунтовував тим, що він та відповідачі є співвласниками спірної квартири, а останні чинять йому перешкоди у користуванні його ж власністю.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 21 березня 2019 року позов задоволено.

Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 352,40 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 352,40 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржили відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вважають рішення незаконним, таким, що не відповідає положенням ЦК України та нормам ЖК УРСР.

Покликаються на те, що заперечення стосовно безпідставних вимог про вчинення позивачу перешкод у вселенні, суд не спростував жодним чином.

Звертають увагу на те, що до пред`явлення позову про вселення позивач ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 ніколи не проживав, тобто не користувався реально жодним житловим приміщенням квартири.

Позивач постійно проживав та зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 , тому потреби проживати у спірній квартирі у нього немає.

В апеляційній скарзі зазначають, що цивільне законодавство у певних випадках обмежує право власника майна, щодо користування і розпорядження таким у праві спільної часткової власності.

Покликаються на ст. 365 ЦК України, якою передбачено підстави та випадки припинення права власності на частку у спільному майні.

Звертають увагу на те, що для вселення позивача ОСОБА_1 у спірну квартиру необхідно встановити та визначити, яка корисна житлова площа даної квартири припадає на 1/3 частку позивача та чи є окрема житлова кімната, яку можна виділити позивачу для його проживання, зберігання особистих речей, оскільки ліжко для спання, особисті речі ОСОБА_1 не можуть знаходитися у житловій кімнаті, яку займають відповідачі.

Вважають, що для вирішення вимог позивача щодо можливості реально прживати та користуватись квартирою необхідно призначити будівельно-технічну експертизу щодо реального виділення частки позивача та поділу квартири або встановлення порядку користування майном, а у позові ОСОБА_1 необхідно відмовити за безпідставністю.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 21 березня 2019 року та ухвалити нову постанову, якою у пред`явленому позові відмоити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а також пояснення позивача ОСОБА_1 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що позивач є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 та його право власності не оспорено в установленому законом порядку, тому має право використовувати помешкання для власного проживання, таке право позивача є непорушним, і він не може бути протиправно його позбавлений або обмежений у його здійсненні.

В свою чергу, позиція відповідачів в суді, яка зводилася до категоричного заперечення права позивача на проживання в квартирі, узгоджується з твердженнями позивача щодо наявності перешкод в користуванні квартирою з боку відповідачів, тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою.

Крім цього, вселення співвласника у квартиру не потребує згоди інших власників, відтак суд задовольнив позов у повному обсязі.

При цьому, суд зазначив, що порядок користування жилим приміщенням та неутримання власником квартири не входять до предмета доказування у даній справі, не впливають на дані правовідносини і можуть бути вирішені в іншому провадженні за відповідними заявленими вимогами сторін.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК УРСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях. Жилі будинки та жилі приміщення у інших будівлях, що належать державі складають державний житловий фонд.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

Позивачу ОСОБА_1 належить 1/3 ідеальної частки вказаної квартири, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 7 листопада 2014 року (а.с. 4, 5).

Власником частки квартири позивач ОСОБА_1 став у зв`язку з придбанням нерухомого майна з прилюдних торгів.

Квартира АДРЕСА_1 складається з трьх житлових кімнат та кухні, загальна площа 72,7 кв.м., що спростовує доводи апеляційної скарги в частині неможливості визначення, яка частина корисної житлової площі припадає на 1/3 частки позивача.

Згідно довідки ЛКП «Старий Сихів» з місця проживання про склад сім`ї і прописку №1783 від 17.11.2108 року у спірній квартирі, крім відповідачів, також зареєстровані треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з неповнолітньою донькою ОСОБА_6 (а.с. 74).

З матеріалів справи беззаперечно встановлено, що позивач ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає, що не заперечується відповідачами, тому в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Звертаючись із позовними вимогами позивач ОСОБА_1 зазначав, що з часу набуття ним частки на право власності на спірну квартиру, відповідачі чинять перешкоди йому у вселенні у таку, пропозиції щодо викупу його частки залишили без відповіді та задоволення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом статті 383 ЦК України, статей 150, 156 Житлового кодексу УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Факт непроживання позивача ОСОБА_1 у спірній квартирі, яка частково є його власністю, встановлений.

Більше того, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що відношення відповідачів до зявлених позовних вимог та оскарження рішення суду про задоволення таких в апеляційному порядку, чітко підтверджує доводи позивача щодо наявності перешкод в користуванні квартирою з боку відповідачів, які категорично заперечують право позивача на проживання у квартирі.

Поряд з цим, оскільки ОСОБА_1 є співвласником спірної квартири, відтак має право на безперешкодне користування нею.

Висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постанові від 16 січня 2012 р. у справі № 6-57цс11, відповідно до яких у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення таких перешкод в судовому порядку.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №306/2659/16-ц, застосування конкретного способу захисту права залежить як від порушеного суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Зобов`язання відповідача лише не чинити перешкод у користуванні квартирою не є ефективним способом захисту прав позивача, оскільки сам по собі не призводить до безперешкодного входження позивача у спірну квартиру та його проживання (перебування) у цій квартирі та не виключає подальше звернення позивача до суду за захистом порушених прав.

Ефективним способом захисту прав позивача за встановлених судом обставин є вселення у квартиру, оскільки відповідно до частин четвертої, шостої статті 67 Закону України від 02.06.2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" у разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про вселення стягувача, державний виконавець накладає на нього штраф та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. Примусове вселення стягувача здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції.

У разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону.

На час апеляційного перегляду рішення суду позивач не користується спірною квартирою з часу набуття права власності на частку такої, тобто майже п`ять років.

Той факт, що позивач добровільно та певний час в квартирі не проживав, не є підставою для відмови позивачу у захисті його порушеного права, оскільки право власності є абсолютним правом, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, а непроживання у спірній квартирі, не позбавляє позивача права власності та права в будь-який момент знову продовжити користування квартирою, співвласником якої він є.

Відповідно до ст.ст. 12, 76, 77 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів приходить переконання про те, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належними та допустимими доказами не спростували висновків суду про порушення ними прав та законних інтересів позивача, а також необхідності переоцінки досліджених судом доказів.

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині покликання на ст. 365 ЦК України щодо можливого, на їх думку, припинення права власності позивача чи впливу на спірні правовідносини факту користування жилим приміщенням чи неутримання власником квартири, то такі не приймаються до уваги, оскільки слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства, не є предметом доказування у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підставами для зміни чи скасування оскаржуваного рішення не є.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 258, ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 21 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 02 жовтня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк