Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 357/8295/16-ц

провадження № 61-24007св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Воробйової І. А., Гулейкова І. Ю., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2016 року у складі судді Цуранова А. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Іванової І. В., Гуля В. В., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК «Еталон») про визнання договору лізингу недійсним та стягнення коштів.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 28 листопада 2015 року між ним та ТОВ «ЛК «Еталон» укладений договір фінансового лізингу № 003334, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався придбати та передати в його користування на умовах фінансового лізингу автомобіль «Ssang Yong Korando», а він зобов`язався прийняти предмет лізингу, сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Відповідно до додатку № 1 до договору фінансового лізингу, вартість предмета лізингу становить

260 000,00 грн, авансовий платіж - 130 000,00 грн, щомісячний платіж - 10 833,33 грн, комісія за організацію (10%) - 26 000,00 грн, комісія за передачу (3%) - 7 800,00 грн. 28 листопада 2015 року на виконання умов договору він здійснив платіж на розрахунковий рахунок ТОВ «ЛК «Еталон» у розмірі

26 000,00 грн, що підтверджується квитанцією від 28 листопада 2015 року.

Після детального ознайомлення з умовами договору, 09 грудня 2015 року він звернувся до відповідача з вимогою про розірвання укладеної угоди та повернення сплачених коштів. Листом від 30 грудня 2015 року ТОВ «ЛК «Еталон» повідомило, що договір фінансового лізингу вважається розірваним з 09 грудня 2015 року, кошти сплачені ним є комісією за організацію, оформлення та виконання договору фінансового лізингу і за умовами договору поверненню не підлягають.

Посилаючись на те, що умови договору фінансового лізингу, зокрема сплата комісії за організацію і оформлення договору та інших платежів, не відповідають чинному законодавству, є несправедливими та порушують його права як споживача, просив визнати договір фінансового лізингу від 28 листопада

2015 року № 003334, укладений між ним та ТОВ «ЛК «Еталон», недійсним та стягнути з відповідача на його користь кошти у розмірі 26 000,00 грн.

Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 14 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 28 листопада 2015 року

№ 003334, укладений між ТОВ «ЛК «Еталон» та ОСОБА_1

Стягнуто з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_1 26 000,00 грн комісії за організацію договору фінансового лізингу від 28 листопада 2015 року № 003334.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору фінансового лізингу є несправедливими, оскільки порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін і завдають шкоди споживачеві, що є підставою для визнання цього договору недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача коштів у розмірі 26 000,00 грн (комісії за організацію, оформлення та виконання договору).

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «ЛК «Еталон» відхилено, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оспорюваний договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки його умови є несправедливими, зокрема, договором фінансового лізингу звужені обов`язки лізингодавця, передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг» та положеннями ЦК України, однак його права, як лізингодавця, значно розширені, що суперечить вимогам чинного законодавства. Крім того, оспорюваний договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, стороною договору є фізична особа, його предметом є транспортний засіб, а тому відповідно до вимог чинного законодавства він підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Не врахування судом першої інстанції недотримання нотаріального посвідчення оспорюваного договору не призвело до неправильного вирішення спору, а тому відсутні підстави для його скасування.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У грудні 2016 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ТОВ «ЛК «Еталон», у якій заявник просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2016 року, і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що позивач не довів наявність в договорі фінансового лізингу ознак, необхідних для кваліфікації умов договору несправедливими згідно вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Оспорюваний договір укладений з дотриманням вимог закону, посилання апеляційного суду про обов`язковість нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки відповідно до вимог статей 220, 806, 807, 808, 809 ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, договори фінансового лізингу не підлягають нотаріальному посвідченню.

Узагальнені доводи заперечення (відзиву) на касаційну скаргу

У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України надійшли заперечення ОСОБА_1 на касаційну скаргу, мотивовані тим, що оскаржувані судові рішення є законними та обгрунтованими, а тому відсутні підстави для їх скасування.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

15 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Установлені судами фактичні обставини справи

28 листопада 2015 року між ОСОБА_1 (лізингоодержувач) та ТОВ «ЛК «Еталон» (лізингодавець) укладений договір фінансового лізингу № 003334, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування предмет лізингу, а лізингоодержувач зобов`язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Пунктом 3.1 договору обумовлено, що предметом лізингу є автомобіль «Ssang Yong Korando». Відповідно до додатку № 1 до договору фінансового лізингу вартість предмета лізингу становить 260 000,00 грн, авансовий платіж -

130 000,00 грн, щомісячний платіж - 10 833,33 грн, комісія за організацію (10%) - 26 000,00 грн, комісія за передачу (3%) - 7 800,00 грн.

Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається з: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов`язані з підготовкою та укладенням цього Договору, яка розраховується у додатку № 1; авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, визначений у додатку № 1; комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, розмір якої визначений у додатку № 1.

28 листопада 2015 року ОСОБА_1 перерахував на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 26 000, 00 грн.

09 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «ЛК «Еталон» із заявою про розірвання договору фінансового лізингу, посилаючись на те, що він не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та просив повернути сплачені ним грошові кошти.

Листом від 30 грудня 2015 року № 1936 ТОВ «ЛК «Еталон» повідомило ОСОБА_1 ., що укладений між ними договір вважається розірваним з 09 грудня 2015 року. Грошові кошти, сплачені ним є комісією за організацію, оформлення та виконання зазначеного договору, а тому не підлягають поверненню.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відносини, що виникають з договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Аналізуючи норми чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

За змістом статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки оспорюваний договір фінансового лізингу від 28 листопада 2015 року № 003334 укладений у простій формі і не посвідчений нотаріально, як цього вимагають наведені вище норми матеріального права, то відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України такий договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін. Правовим наслідком нікчемного правочину, відповідно до частин першої та п`ятої статті 216 ЦК України є стягнення з відповідача грошової суми, сплаченої позивачем за нікчемним договором.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, відповідно до якого судам належить застосовувати до спірних правовідносин норми статті 799 ЦК України та надавати оцінку відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні частини першої статті 220 цього Кодексу.

Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 04 квітня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Доводи касаційної скарги про те, що договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню є необгрунтованими та спростовуються встановленими чинним законодавством вимогами щодо форми та змісту договору фінансового лізингу, зокрема, статтями 628, 799, 806 ЦК України.

Встановивши, що оспорюваний договір фінансового лізингу є нікчемним, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку щодо несправедливих умов договору та про наявність правових підстав для визнання його недійсним, оскільки закон вимагає лише встановлення такого факту в мотивувальній частині рішення.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи, що Верховний Суд встановив неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права до спірних правовідносин, наявні підстави для виходу за межі доводів касаційної скарги.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили обставини справи та визначилися з характером спірних правовідносин, однак невірно застосували норми матеріального права, зазначене, відповідно до статті 412 ЦПК України, є підставою для зміни оскаржуваних судових рішень в частині правових підстав стягнення грошових коштів за договором фінансового лізингу шляхом виключення посилання на несправедливі умови договору.

Щодо поновлення виконання оскаржуваних судових рішень

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2017 року зупинено виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2016 року, його необхідно поновити.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2016 року змінити в частині визначення правових підстав стягнення грошових коштів за договором фінансового лізингу, шляхом виключення посилання на несправедливі умови договору.

В іншій частині рішення судів залишити без змін.

Поновити виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2016 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. А. Воробйова

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик

В. В. Яремко