Ухвала

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 757/63940/16-ц

провадження № 61-33704св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Вербової І. М., Поливач Л. Д., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Державний ощадний банк України» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 11 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Донецького обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» було укладено договір № 36879004 на вклад «Депозитний» на ім`я позивача, відповідно до умов якого позивачем були розміщені грошові кошти у розмірі 5 000,00 доларів США строком на 13 місяців, днем повернення депозиту було визначено 11 серпня 2014 року. Також 04 серпня 2013 року між сторонами було укладено договір № 5575484 на вклад «Накопичувальний» на ім`я позивача, за умовами якого банк прийняв від позивача грошовий вклад в розмірі 21 415,00 грн з правом поповнення додатковими внесками на суму не менше 500,00 грн строком на 6 місяців, днем повернення депозиту визначено було 04 лютого 2014 року зі сплатою процентів за користування депозитом в розмірі 15% річних. 23 серпня 2013 року та 18 лютого 2014 року позивачем було поповнено вкладний (депозитний) рахунок на 500,00 грн та 1 644,00 грн відповідно. Таким чином сума вкладу склала 23 559,00 грн.

Звернувшись 16 вересня 2015 року до іншого відділення банку, оскільки у м. Харцизьку Донецької області, де було розміщено депозитні вклади, проводиться антитерористична операція, а саме до Донецького обласного управління банку, після закінчення строків, на які були укладені договори, позивачеві не було повернуто суми вкладів з нарахованими відсотками.

Позивач отримав належні йому суму вкладів та нарахованих відсотків за вкладом у гривні лише 19 квітня 2016 року, а у доларах США - 11 серпня 2016 року, тому у зв`язку із порушенням строків виплати відповідачем грошових коштів, просив стягнути з відповідача пеню за прострочення повернення гривневого вкладу та процентів у розмірі 26 000,00 грн, пеню за прострочення вкладу в доларах США та процентів у розмірі 130 000,00 грн, інфляційних втрат за прострочення повернення гривневого вкладу та процентів у розмірі 1 703,65 грн, 3 % річних на суму несвоєчасно поверненого гривневого вкладу та процентів у розмірі 450,08 грн, 3 % річних на суму несвоєчасно поверненого вкладу в доларах США та процентів у розмірі 3 503,45 грн, що разом становить суму у розмірі 161 657,18 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення повернення гривневого вкладу та процентів у розмірі 26 000 грн, пеню за прострочення повернення вкладу в доларах США та процентів у розмірі 130 000 грн, суму інфляційних втрат за прострочення повернення гривневого вкладу та процентів у розмірі 1 703,65 грн, 3 % річних на суму несвоєчасно поверненого гривневого вкладу та процентів у розмірі 450,08 грн, 3 % річних на суму несвоєчасно поверненого вкладу в доларах США та процентів у розмірі 3 503,45 грн, що разом становить суму у розмірі 161 657,18 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у зв`язку із несвоєчасним виконанням відповідачем умов договорів від 11 липня 2013 року № 36879004, від 04 серпня 2013 року № 55754804 було порушено охоронювані законодавством права позивача, які підлягають захисту у відповідності до вимог статей 611, 625 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що саме дії позивача ОСОБА_1 , при зверненні його до відділення установи банку в місті Києві, призвели до неможливості вчасного отримання ним належних грошових коштів, враховуючи послідовність дій, які необхідно провести банку при виплаті коштів клієнту з рахунків, відкритих в установах філій - Донецького та Луганського обласних управлінь АТ «Ощадбанк». В матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до будь-якого філіалу банку з вимогами про виплату коштів за депозитними договорами, в тому числі до 16-17 вересня 2015 року.

Крім того, апеляційний суд зауважив, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права позивача ОСОБА_1 зі сторони ПАТ «Державний ощадний банк України». Водночас, суд першої інстанції, при ухвалення судового рішення, не взяв до уваги Тимчасовий порядок здійснення переказів вкладів, затверджений постановою правління АТ «Ощадбанк» від 17 березня 2014 року №199 (далі - Тимчасовий порядок), який, зокрема, підлягав застосуванню на момент проведення антитерористичної операції, визначає поняття та загальний порядок здійснення переказів вкладів клієнтів філій - Донецького та Луганського обласних управлінь АТ «Ощадбанк».

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся засобом поштового зв`язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції безпідставно послався на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права позивача зі сторони відповідача, адже за змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). При цьому заявник у касаційній скарзі звертає увагу на те, що до відповідача він звернувся 17 вересня 2015 року за отримання своїх коштів не достроково, а після настання термінів повернення вкладів.

Крім того, заявник у касаційні скарзі посилається на те, що в порушення вимог статті 316 ЦПК України 2004 року мотивувальна частина рішення апеляційного суду не містить жодного посилання на норми матеріального права, відповідно до якого суд відмовив позивачеві у позові. Апеляційний суд, посилаючись лише на Тимчасовий порядок, не взяв до уваги, що згідно з пунктом 2 цього порядку переказ вкладу, зарахування коштів на рахунок та виплата цих коштів здійснюється з урахуванням вимог нормативно-правових актів Національного банку України, про що позивачем було зазначено в доповненнях до заперечень на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

У липні 2017 року від ПАТ «Державний ощадний банк України» на адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу, у яких відповідач просить касаційну скаргу відхилити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити в силі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 червня 2018 року справу № 757/63940/16-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Верховний Суд вважає, що обставини цієї справи дають підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами установлено, що 11 липня 2013 року між сторонами був укладений договір № 36879004 на вклад «Депозитний» на ім`я фізичної особи, за умовами якого відповідач в особі ТВБВ № 10004/169 філії - Донецьке обласне управління AT «Ощадбанк» отримав від позивача грошовий вклад у сумі 5 000,00 доларів США строком на 13 місяців, а саме до 11 серпня 2014 року зі сплатою 7 % річних, відповідно до пункту 1.1, 1.2 договору.

04 серпня 2013 року між сторонами був укладений договір № 55754804 на вклад «Накопичувальний» на ім`я фізичної особи, за умовами якого банк в особі ТВБВ № 10004/169 філії - Донецьке обласне управління AT «Ощадбанк» отримав від позивача грошовий вклад у розмірі 21 415,00 грн з правом поповнення додатковими внесками на суму не менше 500,00 грн строком на 6 місяців зі сплатою 15% річних, днем повернення депозиту є 04 лютого 2014 року, згідно з пунктом 1.1, 1.2 договору.

23 серпня 2013 року, відповідно до пункту 2.5 договору № 55754804, позивачем здійснено поповнення суми вкладу на 500,00 грн, 18 лютого 2014 року - на 1 644,00 грн, загальна сума вкладу склала 23 559,00 грн.

Згідно з пунктом 3.3 договору № 55754804, банк зобов`язувався повернути депозит на рахунок вкладника або шляхом видачі готівки. За пунктом 2.7 договору № 55754804, після закінчення строку, вказаного в пункті 1.1 договору, він автоматично подовжується щоразу на строк, вказаний у пункті 1.1 договору, за ставкою, яка діятиме в банку на момент подовження.

Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» (Додаток 1), місто Харцизьк Донецької області віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Відповідно, з квітня 2014 року позивач не мав можливості звернутися до відділення банку у м. Харцизьку Донецької області, де укладав договори з банком-відповідачем, та отримати вклади з нарахованими процентами.

17 вересня 2015 року позивач через свого уповноваженого представника звернувся до ТВБВ № 10026/0187 філії ГУ по м. Києву та Київській області AT «Ощадбанк», де було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 та оформлено заяву про переведення належного вкладу в гривні з ТВБВ № 10004/169 філії - Донецьке обласне управління AT «Ощадбанк» до ТВБВ № 10026/0187 філії ГУ по м. Києві та Київській області AT «Ощадбанк» на поточний рахунок та оформлено платіжне доручення № 211 на переказ в валюті з ТВБВ № 10004/169 філії - Донецьке обласне управління AT «Ощадбанк» до ТВБВ № 10026/0187 філії ГУ по м. Києві та Київській області AT «Ощадбанк» на поточний рахунок вкладу в доларах США.

19 квітня 2016 року на рахунок позивача № НОМЕР_1 були зараховані кошти згідно ф. 143 від 17 вересня 2015 року в сумі 23 559,00 грн (сума вкладу) та 2 641,72 грн (сума процентів), а всього: 26 200,72 грн.

11 серпня 2016 року відповідачем було виконано платіжне доручення на переказ вкладу у доларах США, згідно з яким 11 серпня 2016 року на рахунок № НОМЕР_2 були зараховані кошти згідно платіжним дорученням № 211 від 17 вересня 2015 року у сумі 5 000,00 доларів США (сума вкладу) та 377,33 доларів США (сума процентів), а всього: 5 377,33 доларів США.

04 листопада 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про захист прав споживачів: сплату пені, інфляційних нарахувань та 3% річних і надання інформації.

16 грудня 2016 року позивачеві засобами поштового зв`язку відповідачем направлено відповідь на його письмове звернення від 04 листопада 2016 року, у якому не надано відповіді щодо сплати пені, інфляційних нарахувань та 3 % річних, а також щодо надання інформації про строки виконання переказів його вкладів у гривні, згідно з договором № 36879004 на вклад «Депозитний» від 11 липня 2013 року, та у доларах США, відповідно до договору № 55754804 на вклад «Накопичувальний», окрім того не надано копії відповідної заяви про переказ вкладу ф. 143 від 17 вересня 2015 року та платіжного доручення № 211 від 17 вересня 2015 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Зобов`язальні відносини, як і інші цивільні правовідносини, виникають з обставин, визначених законом як юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Сторони за домовленістю можуть визначити порядок здійснення повернення коштів за строковим вкладом - шляхом перерахування на поточний рахунок вкладника, шляхом видачі готівкою через касу банку, або іншим шляхом. Зазначені вище норми не містять обмежень при виборі сторонами такого договору способу виконання зобов`язання з повернення коштів банку перед вкладником.

У разі, якщо договором банківського вкладу передбачено повернення коштів шляхом їх перерахування на поточний рахунок вкладника, із чим погодились обидві сторони, укладаючи такий договір, то після здійснення зазначеної операції правовідносини сторін трансформуються у правовідносини банківського рахунку відповідно до положень частини третьої статті 1058 ЦК України.

Така трансформація означає, що вкладник має право отримати готівкою повернуті банком на поточний рахунок кошти за вкладом, але до правовідносин між ними вже не можуть застосовуватись положення договору строкового банківського вкладу у зв`язку з тим, що строк його дії закінчився.

За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (стаття 1066 ЦК України).

Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (стаття 1068 ЦК України).

Згідно зі статтею 1070 цього Кодексу за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в України» визначено, що переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Відповідно до пункту 8.4 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» внутрішньобанківський переказ виконується в строк, встановлений внутрішніми нормативними актами банку, але не може перевищувати двох операційних днів.

Пунктом 32.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ, цей банк зобов`язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Згідно з пунктом 4.6 договору № 36879004 на вклад «Депозитний» у доларах США від 11 липня 2013 року, та пункту 4.6 договору № 55754804 на вклад «Накопичувальний» від 04 серпня 2013 року, за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цими договорами сторони несуть відповідальність згідно з вимогами чинного законодавства України.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, керуючись серед іншого положеннями статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», виходив з того, що строки прострочення повернення вкладів шляхом їх переказу на інший рахунок становлять для вкладу в гривні за період з 22 вересня 2015 року (дня, наступного за днем через два операційні дні після звернення позивача до банку з заявою про виплату вкладу шляхом його переказу на інший рахунок) по 18 квітня 2016 року (день, що передує переказу коштів) та вкладу в доларах США за період з 22 вересня 2015 року (дня, наступного за днем через два операційні дні після звернення до банку з платіжним дорученням про виплату вкладу шляхом його переказу на інший рахунок) по 10 серпня 2016 року (день, що передує переказу коштів). При цьому суд першої інстанції врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року № 6-2558цс15.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 31 липня 2018 року у справі № 759/13827/15-ц (провадження № 61-5543св18) наведено принцип обчислення розміру пені відповідно до положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому Верховний Суд у цій постанові зауважив, що за змістом вищенаведеної частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини першої статті 1061 ЦК України, якою передбачено виплату банком вкладнику процентів на суму вкладу в розмірі, встановленому договором, вартість послуги за договором банківського вкладу - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судупогоджується з таким висновком.

Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 6-64цс19) дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з банку пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», та водночас не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-362цс16, від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1881цс16 (щодо застосування частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у поєднанні з положеннями постанов Правління НБУ, якими встановлювались певні обмеження щодо здійснення виплат коштів банками).

У цій справі встановлено, що банк прострочив виконання зобов`язання з видачі ОСОБА_3 належних їй за договором коштів у сумі 4 512,26 євро у період з 13 червня 2016 року (день звернення клієнта до банку з вимогою про видачу коштів) до 29 серпня 2016 року (день фактичної видачі коштів). Пеню за прострочення зобов`язання за цей період визначено судом першої інстанції на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 10 423,32 євро та змінено апеляційним судом на 295 459,43 грн.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду не наводить визначення терміну «вартості послуги», не роз`яснює, що саме входить до її складової, в той час як частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Визначення «вартості послуг» в розумінні частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» необхідно для правильного нарахування пені за порушення зобов`язання та визначення до яких правовідносин положення цієї статті застосовуються.

Чи слід враховувати до вартості послуг як розмір банківського вкладу, так і розмір процентів за його розміщення, про що зроблено висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 6-64цс19) чи необхідно виходити лише з розміру процентів за депозитом, про що викладено у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 470/493/17 (провадження № 61-12724св18).

Якщо відбулась трансформація правовідносин, що виникли між сторонами за договором банківського вкладу у правовідносини банківського рахунку відповідно до частини третьої статті 1058 ЦК України, при нарахуванні пені внаслідок неналежного виконання банком умов договору банківського рахунку, чи слід застосовувати до таких правовідносин положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», чи необхідно виходити з. положень Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Верховний Суд у постанові від 11 липня 2018 року у справі № 470/493/17 (провадження № 61-12724св18), при вирішенні спору щодо стягнення пені внаслідок неналежного виконання банком умов договору банківського рахунку, виходив з положень Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Скасовуючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, Верховний Суд зауважив, що чинним законодавством передбачено правовий механізм та вид відповідальності у разі порушень прав контрагента за договором банківського рахунку, проте суди не з`ясували правової природи укладеного між сторонами договору та умови, які становлять його зміст, у зв`язку з чим дійшли помилкового висновку про необхідність застосування приписів пункту 5 частини першої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Застосування цієї норми закону можливе при вирішення подібного спору за умови укладення між сторонами договору банківського вкладу, а не договору банківського рахунку.

Таким чином, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 6-64цс19).

З урахуванням наведеного та положень статей 402, 404, пункту 7 Перехідних положень ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільну справу № 757/63940/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов