КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 753/7099/19

провадження № 22-ц/824/13222/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника заявника (боржника) ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Дарницького районного суду міста Київ від 19 червня 2019 року по справі за скаргою боржника ОСОБА_1 на дії державного виконавця, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року боржник ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , боржник) звернувся до суду із скаргою на дії головного державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Ушенко Ю.П. (далі - державний виконавець, Ушенко Ю.П. ).

В обґрунтування скарги зазначив, що 01 грудня 2016 року суд ухвалив рішення про стягнення з нього на користь ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4 , стягувач) аліментів на утримання трьох дітей в розмірі Ѕ частини з усіх видів його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. 03 січня 2019 року державний виконавець Ушенко Ю.П. склав довідку-розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період з 05 липня 2016 року по 31 грудня 2018 року, при цьому розрахунок за період його безробіття здійснений виходячи із статистичних даних щодо середньої заробітної плати по місту Київ, а не в розмірі 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. До того ж державний виконавець самовільно змінив рішення суду в частині визначення мінімального розміру аліментів - замість 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку вказав при розрахунку 50%.

Посилаючись на порушення державним виконавцем норм закону щодо обов`язковості виконання рішення суду, статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», безпідставність застосування до даних правовідносин положень статті 195 Сімейного кодексу України боржник просив визнати неправомірними дії державного виконавця щодо складення довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, скасувати довідку-розрахунок як незаконну та зобов`язати державного виконавця повідомити суд про виконання ухвали.

Ухвалою від 19 червня 2019 року Дарницький районний суд міста Київ відмовив у задоволенні скарги боржника ОСОБА_1 на дії державного виконавця.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду представник заявника (боржника) ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати та постановити новее рішення, яким скаргу задовольнити.

У доводах апеляційної скарги вказує, що складена державним виконавцем довідка-розрахунок заборгованості по аліментам не відповідає закону, оскільки державний виконавець безпідставно рахував заборгованість виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Вважає, що у нього взагалі відсутня заборгованість по аліментам, оскільки він будучи безробітним справно платив аліменти у розмірі 30 відсотків від прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку. На думку ОСОБА_1 на нього не поширюються зміни до закону щодо обов`язку сплачувати аліменти у розмірі не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для однієї дитини, оскільки це не відповідає резолютивній частині рішення, яким з нього було присуджено аліменти у розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Оскільки суд першої інстанції вказаного не врахував, просить ухвалу Дарницький районний суд міста Київ від 19 червня 2019 року скасувати як таку, що прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Київ проти апеляційної скарги заперечує, дії державного виконавця вважає законними. Вказує, що заборгованість платнику аліментів нарахована відповідно до статті 195 СК України згідно із інформацією отриманою із Головного управління статистики по місту Києву, оскільки платником аліментів довідки з місця роботи не надавалися.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просив скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та постановити нове судове рішення про задоволення його скарги.

Представник Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Київ у судовому засіданні проти скарги заперечив та просив відмовити у її задоволенні, ухвалу місцевого суду просив залишити без змін.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно із частиною 2 статті 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною 3 статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини 5 статті 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 01 грудня 2016 року Дарницький районний суд міста Київ ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання трьох дітей: синів ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 в розмірі Ѕ частини з усіх видів його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05 липня 2016 року і досягнення дітьми повноліття.

На виконання цього рішення Дарницьким районним відділом державної виконавчої служби міста Києва 09 лютого 2017 року було відкрите виконавче провадження №53344843.

03 січня 2019 року державний виконавець Ушенко Ю.П. здійснив розрахунок заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів за період з 05 липня 2016 року по 31 грудня 2018 року виходячи із середньої заробітної плати працівника у м. Києві та законодавчої зміни мінімального розміру аліментів, а також з урахуванням наявної в матеріалах виконавчого провадження довідки про отримані боржником доходи у ПП «Вас-Гнатівська» філії «Вас-Сервіс» за період з 01 травня 2018 року по 31 грудня 2018 року.

Згідно з вказаним розрахунком заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів становить 65 659 грн.

Відмовляючи у задоволенні скарги на дії державного виконавця суд першої інстанції виходив із встановлених обставини та положень Закону України «Про виконавче провадження», Сімейного кодексу України та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 і дійшов висновку, що при здійсненні розрахунку заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів державний виконавець діяв правомірно, в межах своїх повноважень та у відповідності з вимогами Закону № 1404-VIII, а тому вважав, що підстави для задоволення скарги не доведені.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у повному обсязі.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 1 статті 447 ЦПК Українивизначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно виходив із того, що заявником не надано належних та допустимих доказів на спростування наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, що обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Даючи оцінку доводам апеляційної скарги про неправомірність дії державного виконавця щодо нарахування заборгованості відповідно до положень статті 195 СК України, колегія суддів їх відхиляє з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та матеріалів виконавчого провадження, копія яких долучена до справи, стягувач ОСОБА_4 неодноразово зверталась до державної виконавчої служби і просила надати розрахунок, оскільки платник аліментів не виконував обов`язок щодо сплати аліментів у встановленому розмірі.

Державним виконавцем було запропоновано платнику аліментів з`явитись на виклик 18 серпня 2017 року, 23 травня 2018 року, 28 серпня 2018 року та надати документи, які свідчать про розмір отримуваного доходу та довідку з місця роботи.

Боржником 07 вересня 2017 року були надані пояснення стосовно сплати аліментів та копії квитанції. Проте довідки з місця роботи надані не були.

Головним державним виконавцем був складений розрахунок заборгованості за наявною у нього інформацією щодо фактично сплачених сум, та зазначено у розрахунку, що у разі надання державному виконавцю копії квитанцій, трудової книжки та довідки з місця роботи буде здійснено перерахунок відповідного розрахунку заборгованості.

Таким чином, державним виконавцем були вчинені дії для з`ясування розміру аліментів, який повинен бути сплачений платником. Однак ОСОБА_1 вимог державного виконавця не виконував та вважав, що його обов`язком за відсутності стабільного доходу є сплата аліментів у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Частиною 3 статті 195 СК України (у редакції чинній у період з 04 листопада 2010 року по 17 травня 2017 року) та частиною 2 цієї статті (у редакції чинній у період з 17 травня 2017 року і дотепер) заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Сам платник аліментів підтверджує, що аліменти сплачував не постійно та у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що не відповідає нормі закону, яка діє у спірний період, тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності у ОСОБА_1 заборгованості є не доведеними.

Колегія суддів також не може погодитись із доводами апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норми частини 2 статті 182 СК України.

Так, на час ухвалення судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 аліментів була чинною норма частина 2 статті 182 Сімейного кодексу України, відповідно до якої мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що і знайшло своє відображення у резолютивній частині рішення.

Після внесення змін у травні 2017 року мінімальний розмір аліментів на одну дитину був змінений до 50 відсотків.

Визначений частиною 2 статтею 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину є гарантованою сумою, визначеною в силу закону, що не залежить від того, який мінімальний розмір був указаний судом на час ухвалення судового рішення про встановлення розміру аліментів, а залежить від того, за який період здійснюється розрахунок.

Крім того, встановлений законом мінімальний розмір застосовується лише в тому випадку, коли фактична заробітна плата платника аліментів, або середня заробітна плата працівника для даної місцевості є меншою ніж 50 (або 30 в залежності від періоду сплати аліментів) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відтак є правильним висновок суду першої інстанції про те, що мінімальний розмір встановлюється законом, а не судовим рішенням, питання визначення мінімального розміру аліментів, що мають стягуватись з боржника, віднесені до повноважень державного виконавця, у провадженні якого перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа про стягнення аліментів.

Інші доводи апеляційної скарги також не підлягають врахуванню, а саме: щодо перебування дітей на утриманні у липні 2016 року та у червні і липні 2017 року, що не є підставою для звільнення від сплати присуджених судом аліментів у цей період; нарахування на двох синів державної допомоги, що не є підставою для зменшення на цю суму зобов`язань платника аліментів. Обставини щодо здійснення догляду ОСОБА_1 за його хворою матір`ю можуть бути предметом доведення у спорі про зменшення розміру аліментів та не є предметом доведення у цьому провадженні, оскільки перевірці підлягають саме дії державного виконавця вчинені у межах виконавчого провадження.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з частиною третьою статті 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи наведене колегія суддів апеляційного суду встановила, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є обґрунтованою і законною, ухвалена з дотриманням норм процесуального права і правильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника заявника (боржника) ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Дарницького районного суду міста Київ від 19 червня 2019 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Київ від 19 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2019 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба