ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року

м.Суми

Справа №591/9910/14-ц

Номер провадження 22-ц/816/4715/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 (після зміни прізвища ОСОБА_2 ),

відповідач ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 , апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 липня 2019 року в складі судді Мальованої-Когер В.В., ухваленого у м. Суми Сумської області,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду позовом про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки доходів відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку до досягнення ними повноліття.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 донька ОСОБА_5 .

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06 листопада 2014 року шлюб між сторонами розірвано.

Діти проживають з позивачкою та перебувають на її утриманні, відповідач участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дітей не бере.

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 30 січня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/3 частини від всіх його доходів, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на кожну дитину до їх повноліття, аліменти виплачувати матері дітей ОСОБА_1 , починаючи стягнення з 30 грудня 2014 року.

Допущено негайне виконання судового рішення у межах суми платежу на один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір на користь держави в сумі 243 гн 60 коп.

25 вересня 2018 року до суду надійшла заява ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Зарічного суду м. Суми від 30 січня 2015 року про стягнення з нього аліментів на дітей.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 30 січня 2019 року заочне рішення цього ж суду від 30 січня 2015 року скасоване, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження .

Рішенням Зарічного районного суд м. Суми від 19 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволений. Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частини від всіх його доходів, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на кожну дитину до їх повноліття, аліменти виплачувати матері дітей ОСОБА_1 , починаючи стягнення з 30 грудня 2014 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 768 грн 40 коп.

13 серпня 2019 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на рішення суду, в якій посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення, постановити нове рішення про стягнення аліментів на доньку ОСОБА_8 у розмірі 1/6 частини доходів відповідача на місяць, починаючи стягнення з 19 березня 2019 року, в іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не врахував, що з грудня 2014 року по вересень 2015 року відповідач добровільно сплачував аліменти на дітей, з 15 вересня 2015 року син сторін ОСОБА_4 проживав разом з батьком та перебував на його утриманні, вирішуючи питання про розподіл судового збору суд першої інстанції не врахував, що позов був поданий у 2014 році, тому і розмір витрат підлягає розрахунку, виходячи зі ставки судового збору, яка підлягала сплаті при зверненні з позовом у 2014 році.

19 серпня 2019 року до суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_2 (до зміни прізвища - ОСОБА_1 ), в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, позивачка просить змінити оскаржене судове рішення, стягнути з ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частини від всіх його доходів, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 08 липня 2017 року не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 28 серпня 2018 року не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на кожну дитину до їх повноліття, аліменти виплачувати матері дітей ОСОБА_9 , починаючи стягнення з 30 грудня 2014 року.

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не врахував змін, які набули чинності з 08 липня 2017 року, внесених до Сімейного кодексу України, щодо мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та мінімального рекомендованого розміру аліментів на одну дитину, який становить один розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У відзивах сторони взаємно заперечували доводи апеляційних скарг, вважаючи їх безпідставними.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_10 , пояснення ОСОБА_3 , вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що 06 листопада 2014 року рішенням Зарічного районного суду м. Суми було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ( а.с. 7).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 6).

На час звернення позивачки до суду - 30 грудня 2014 року, діти проживали разом з нею (а.с.8).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача аліментів на дітей, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач працює, має задовільний стан здоров`я та об`єктивну можливість виплачувати аліменти у встановленому судом розмірі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки судом правильно встановлені фактичні обставини справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховною Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

За ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову

Суд першої інстанції, врахувавши встановлені по справі обставини дійшов висновку, що відповідач може надавати допомогу на утримання дітей у заявленому позивачкою розмірі.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи підтверджується, що на час звернення позивачки до суду - 30 грудня 2014 року, діти сторін ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали разом з матір`ю (а.с.8), про добровільне надання відповідачем матеріального утримання на дітей сторони не домовились.

З огляду на встановлені обставини, врахувавши обов`язок сторін утримувати дітей до досягнення ними повноліття місцевий суд постановив обґрунтоване рішення про задоволення вимог позивачки, стягнення аліментів у заявленому нею розмірі.

Твердження ОСОБА_3 про добровільну сплату аліментів у період з грудня 2014 року по вересень 2015 року висновків суду по суті спору не спростовує, оскільки сам факт звернення позивачки до суду з позовом про стягнення аліментів свідчить про відсутність згоди між сторонами з питання сплати аліментів на дітей, наявність спору між ними.

Сплачені відповідачем кошти за вказаний період підлягають врахуванню державним виконавцем при виконанні рішення суду про стягнення аліментів у даній справі.

Посилання відповідача на ту обставину, що з 15 вересня 2015 року син сторін ОСОБА_11 проживав разом з ним та перебував на його утриманні також не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 липня 2019 року у даній справі ухвалене після перегляду та скасування заочного рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 січня 2015 року, з урахуванням обставин встановлених судом, які існували на дату звернення ОСОБА_1 з позовом 30 грудня 2014 року.

З огляду на зазначене апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що зміна сімейного стану відповідача, яка відбулась у вересні 2015 року, не може бути підставою для відмови у стягненні аліментів з 30 грудня 2014 року, оскільки на цю дату обставини, на які посилається ОСОБА_3 не існували.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про необхідність застосування судом норм матеріального права в редакції чинній на час перегляду заочного рішення також відхиляються апеляційним судом з наступних підстав.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Отже, норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів від 17 травня 2017 року №2037-VIІІ, який набрав чинності з 08 липня 2017 року, тобто після виникнення між сторонами спірних правовідносин грудень 2014 року, що виключає можливість застосування до них зазначеної норми.

Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2705цс16 тільки підтверджує, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Крім того, згідно роз`яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, частиною другою статті 182 СК України.

З огляду на зазначене зміна законодавцем мінімального розміру аліментів не є підставою для звернення стягувача аліментів з новим позовом до відповідача, оскільки державний виконавець, контролюючи виконання рішень повинен забезпечити дотримання боржником вимог законодавства щодо мінімального розміру аліментів, встановленого на час сплати аліментів.

Суд апеляційної інстанції визнає, що наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_2 доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування чи зміну оскаржуваного рішення у заявленій апелянтом частині.

Тому апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Проте апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо необґрунтованого визначення судом першої інстанції розміру судового збору, який підлягає сплаті відповідачем за наслідками розгляду позову, за ставками 2019 року.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір», в редакції чинній на дату звернення позивачки до суду, судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання до суду позовної заяви майнового характеру оплаті підлягає судовий збір у розмірі - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Тобто судовий збір, який підлягав сплаті за подання позовної заяви позивачем у даній справі становить 243 грн 60 коп.

А отже і розмір судових витрат за подання позову, які підлягають стягненню з відповідача на користь держави за наслідками розгляду справи судом першої інстанції відповідно до вимог частини 6 статті 141 ЦПК України становить 243 грн 60 коп.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Установивши порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 , а тому змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, який підлягає стягненню на користь держави за наслідками розгляду справи.

З огляду на те, що справа є незначної складності, колегія суддів визначає її як малозначну згідно з п. 2 ч. 6 ст. 19, ч. 4 ст. 274 ЦПК України, тому відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 липня 2019 року змінити в частині судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір на користь держави у розмірі 243 грн 60 коп.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

С.Г. Хвостик