Ухвала

03 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 524/8194/18

провадження № 61-17698ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сердюка В. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 15 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини.

В обґрунтування позову вказувала, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі, але з вересня 2010 року проживають окремо. Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей. Висновком медико-соціальної експертної комісії вона визнана інвалідом третьої групи по зору загального захворювання, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії АВ № 0847524 від 01 червня 2017 року. Інвалідність встановлена безтерміново. Згідно з висновком МСЕК їй протипоказана важка фізична праця, зорове навантаження, рекомендовано санаторно-курортне лікування. Крім того, вона перебуває на обліку в КНМП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 м. Кременчука Полтавської області» та потребує постійного медикаментозного лікування. Єдиним джерелом засобів для існування є пенсія по інвалідності у розмірі 1 452, 00 грн. Водночас їй відмовлено у призначенні субсидії, тому вона сплачує непомірно високу ціну за комунальні послуги. Оскільки через інвалідність вона не має змоги працювати, а вказаний розмір пенсії є недостатнім для забезпечення власних потреб, зокрема, коштів не вистачає на придбання продуктів харчування, речей першої необхідності та на оплату комунальних послуг, тому потребує матеріальної допомоги з боку свого чоловіка. На підставі вищевказаного позивачка просила стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня звернення з позовом до суду і протягом всієї інвалідності.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1/5 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 04 жовтня 2018 року і протягом всього строку інвалідності.Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення в частині стягнення сум платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 15 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Автозаводського районного суду

м. Кременчука Полтавської області від 20 березня 2019 року скасовано, постановлено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 подано касаційну скаргу, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 15 серпня 2019 року і залишити в силі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 березня 2019 року.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1 та 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховний Суд вважає, що ця справа є малозначною в силу своїх властивостей, при цьому враховує характер правовідносин у яких виник спір, предмет і ціну позову.

Крім того, при визначенні справи малознаною Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження.

Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Верховним Судом також враховано, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі Azyukovska v. Ukraine (Азюковська проти України) від 09 жовтня 2018 року.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер правовідносин у яких виник спір, предмет і ціну позову у даній справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Разом з цим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимоги статтей 390 та 392 ЦПК України.

Ураховуючи, що оскаржуване судове рішення прийнято у малозначній справі, а випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відсутні, тому касаційне провадження у цій справі не підлягає відкриттю.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 15 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Сердюк