ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

15 жовтня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/3906/18
Головуючий у першій інстанції Ковальова Т. Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1243/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2019 року (ухвалене о 16:46) у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по сплаті середньомісячного заробітку, -

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Укрзалізниця»), в якому, з урахуванням збільшення позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату за період з 01.08.2017 по 01.12.2018 у сумі 195 482,72 грн.

Позов обґрунтовувала тим, що 29.06.2017 з нею було укладено контракт строком на 3 роки про проходження військової служби в Збройних Силах України, на момент укладення якого вона працювала на посаді головного фахівця Департаменту адміністративного забезпечення ПАТ «Укрзалізниця».

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ч. 3 ст. 119 КЗпП України на неї розповсюджуються гарантії у вигляді збереження місця роботи, посади і середнього заробітку у відповідача на строк дії контракту, про що останній був повідомлений.

У зв`язку з нерегулярною виплатою заробітної плати за спірний період виникла заборгованість у зазначеній вище сумі, що і обумовило її звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2019 року позов задоволено частково; стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_2 заборгованість по сплаті середньомісячного заробітку в сумі 185 500,13 грн (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів) за період з 03.07.2017 по 01.12.2018 та 1 855 грн витрат по сплаті судового збору, а всього стягнуто 187 355,13 грн. В іншій частині позовних вимог про стягнення заборгованості по сплаті середньомісячного заробітку в сумі 9982 грн 59 коп. відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «Укрзалізниця» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення у справі, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

За твердженням заявника суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, стягнувши на користь позивачки заборгованість із середньомісячної заробітної плати за період з 03.07.2017 по 01.12.2018 при тому, що вона просила стягнути заробітну плату.

На думку заявника, не знайшли свого підтвердження посилання суду про проходження військової служби ОСОБА_2 під час особливого періоду. Зазначає, що диспозиція ч. 3 ст. 119 КЗпП України передбачає, що працівникам, які прийняті на військову службу за контрактом, має виплачуватися тільки грошове забезпечення відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та виключно за рахунок Державного бюджету України, а соціальні гарантії щодо середнього заробітку та місця роботи і посади повинні лише зберігатися за вказаним працівником на час проходження військової служби.

Заявник звертає увагу, що районним судом було проігноровано клопотання АТ «Укрзалізниця» про врахування підстав звільнення від доказування згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Так, постановою Київського апеляційного суду від 08.04.2019 у справі № 753/12569/18 встановлено обставини щодо відсутності правових підстав для АТ «Укрзалізниця» сплачувати середню заробітну плату працівникам, які перебувають на військовій службі на умовах платного контракту із Збройними Силами України, оскільки чинним законодавством України гарантовано тільки збереження середнього заробітку, а не щомісячна виплата середнього заробітку такому працівнику.

Заявник зазначає, що ОСОБА_2 пропущено тримісячний строк для звернення до суду за захистом своїх прав про стягнення заборгованості по середній заробітній платі, оскільки як вона зазначає, днем коли вона дізналась про заборгованість по заробітній платі є день набрання чинності контракту 03.07.2017, відповідно з якого й обчислюється перебіг позовної давності. Будь-яких доказів з боку позивачки щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду надано не було.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , районний суд виходив з того, що у відповідача були відсутні підстави для призупинення виплати позивачці середнього заробітку, оскільки вона була прийнята на військову службу за контрактом про проходження військової служби на посадах осіб рядового складу під час дії в Україні особливого періоду, який на даний час ще триває, та на неї поширюються гарантії, визначені ч. 3 ст. 119 КЗпП України. З урахуванням виплачених сум районний суд дійшов висновку, що на користь позивачки підлягає стягненню середня заробітна плата за період з 03.07.2017 по 01.12.2018 в розмірі 185 500,13 грн.

З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 з 18.12.2013 перебуває у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця», де працює на посаді головного фахівця відділу опрацювання кореспонденції Департаменту адміністративного забезпечення АТ «Укрзалізниця».

29.06.2017 між Міністерством оборони України в особі військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , солдатом запасу, яка перебуває на військовому обліку в Ніжинському об`єднаному міському військовому комісаріаті Чернігівської області оперативного командування «Північ» Сухопутних військ Збройних Сил України, укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу строком на три роки. Контракт набрав чинності з 03.07.2017. (а.с. 4-5).

Листом Ніжинського ОМВК від 24.07.2017 № 1/2142 керівник ПАТ «Укрзалізниця» був поінформований ТВО військового комісара Ніжинського об`єднаного міського військового комісаріату Чернігівської області про те, що працівниця товариства ОСОБА_2 була призвана на військову службу за контрактом та про необхідність дотримання трудових та соціальних гарантій щодо вказаного військовослужбовця, зокрема, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП України (а.с. 6).

Повторно керівництво ПАТ «Укрзалізниця» було поінформоване про необхідність дотримання трудових та соціальних гарантій щодо військовослужбовця ОСОБА_2 листами Ніжинського ОМВК від 18.09.2017 № 1/2765 та від 02.11.2017 № 1/3174 (а.с. 9-10).

За період з дня набрання чинності контракту (03.07.2017) заробітна плата ОСОБА_2 у повному обсязі не виплачувалась, що вбачається з індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України та розрахункових листів за 2017 рік (а.с. 29-30, 52).

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України гарантовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до змісту частини першої 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України, що узгоджується з положеннями ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49. Таким чином, з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VII, який набрав чинності 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року (пункт 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»).

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно зі частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

За змістом статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Вказані правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 04.02.2019 у справі № 426/11214/17, від 10.10.2018 у справі № 369/14205/17-ц, від 25.04.2018 у справі № 205/1993/17-ц, від 21.02.2018 у справі № 211/1546/16-ц, від 14.02.2018 у справах № 727/2187/16-ц та № 131/1449/16-ц.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у сукупності та врахувавши вищенаведені правові висновки Верховного Суду, районний суд дійшов вірного висновку про те, що у відповідача були відсутні підстави для призупинення виплати позивачці гарантованих трудовим законодавством виплат в розмірі середнього заробітку, оскільки вона була прийнята на військову службу за контрактом про проходження військової служби на посадах осіб рядового складу під час дії в Україні особливого періоду, який на даний час ще триває, та на неї поширюються гарантії, визначені ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Твердження заявника про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, стягнувши на користь позивачки заборгованість із середньомісячної заробітної плати за період з 03.07.2017 по 01.12.2018 при тому, що вона просила стягнути заробітну плату, не заслуговують на увагу, зважаючи на те, що предметом даного спору є стягнення передбачених ст. 119 КЗпП України гарантійних виплат, які в силу ст. 2 Закону України «Про оплату праці» входять до структури заробітної плати.

Є помилковими доводи заявника про те, що не знайшли свого підтвердження посилання суду про проходження військової служби ОСОБА_2 під час особливого періоду, оскільки особливий період діє в Україні від 17.03.2014 після оприлюднення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», і відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, Президент України не приймав.

Трактування заявником диспозиції ч. 3 ст. 119 КЗпП України таким чином, що працівникам, які прийняті на військову службу за контрактом, має виплачуватися тільки грошове забезпечення відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та виключно за рахунок Державного бюджету України, а соціальні гарантії щодо середнього заробітку та місця роботи і посади повинні лише зберігатися за вказаним працівником на час проходження військової служби, є досить довільним. Збереження заробітної плати у всіх випадках передбачає насамперед її нарахування працівникові, а нарахована заробітна плата в будь-якому випадку підлягає виплаті.

Не є слушними доводи апеляційної скарги про те, що районним судом було проігноровано клопотання АТ «Укрзалізниця» про врахування підстав звільнення від доказування згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України на підставі постанови Київського апеляційного суду від 08.04.2019 у справі № 753/12569/18, зміст якої, обставини справи та обґрунтування позовних вимог є аналогічними з даною справою зважаючи на таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Однак, ОСОБА_2 участі у справі № 753/12569/18, на яку посилається відповідач, не брала.

Посилання відповідача на те, що позивачкою пропущено тримісячний строк позовної давності, оскільки днем, коли ОСОБА_2 дізналася про заборгованість по заробітній платі є день набрання чинності контрактом 03.07.2017, також не заслуговують на увагу, оскільки, як зазначалось вище, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться виключно до невірного тлумачення норм чинного законодавства.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Судді: