Справа № 159/947/19
Провадження № 2/159/595/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року м. Ковель

Ковельський міськрайсуд Волинської обл.

в складі: головуючого - судді Логвинюк І.М.,

при секретарі судового засідання Щесюк Н.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковелі Волинської обл. за правилами спрощеного позовного провадження (усного) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» про визнання кредитного договору недійсним при умові часткового його виконання,

В С Т А Н О В И В:

Вказана вище позовна заява надійшла до суду 20.02.19 р.. Позивач просить в порядку захисту прав споживачів визнати недійсним (нікчемним) кредитний договір № 593247891 від 17.07.18 р. (далі - кредитний договір, договір, оспорюваний договір), укладений між сторонами на умовах повернення ним 1 155 грн, що включає доплату за процент використання. Позов обгрунтований тим, що 17.07.18 р. між сторонами був укладений онлайн мікро - займ на підставі типової форми договору № 593 247 831, запропонованої цією фінансовою компанією (далі - відповідач). Згідно з п. 1.1 кредитного договору він отримав кредит у розмірі 15 000 грн. Кредит надається шляхом заповнення електронної заявки на отримання кредиту, яку можливо надіслати через сайт https://mопеууео. ua, на якому для споживача не надані і не роз`яснені усі пункти договору і така інформація прихована. Працівники відповідача при видачі кредитних коштів не ознайомили його з умовами кредитування та усіма ризиками. Відповідач, скориставшись його необізнаністю, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що є істотними і необхідними для такого виду договорів, зокрема, не надав повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Кошти він брав, так як його молодшому синові потрібна була термінова операція, роботи він не мав, лише підшуковував, тому під впливом тяжкої обставини, не усвідомлюючи, погодився (як виявилося пізніше, коли дізнався про порушення своїх прав) на невигідних умовах, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним. На момент отримання кредиту він не працював, потім - операція дитини, реабілітація, згодом у його дружини виникла підозра на пухлинну онкологію, згодом у них хворіли постійно діти . На даний час він не має прострочення за кредитом, але шалені відсотки у зв`язку з погіршенням матеріального становища, він платити нагоди не має. Ним було сплачено: 15.08.18 р. 1 850 грн, 15.09.18 р. 3 850 грн, 17.10.18 р. 4 100 грн, 12.11.18 р. 1 600 грн, 19.11.18 р. 454 грн, 22.12.18 р. 2 056 грн, 20.01.19 р. 1 720 грн, 21.01.19 р. 150 грн, а усього 15 750 грн.. Всі вище наведені обставши погіршили його майновий стан та стан здоров`я. Тому він неодноразово телефонував на гарячу лінію відповідача та просив піти назустріч, не нараховувати великі проценти, надати кредитні канікули, пропонував вислати у підтвердження усі довідки з лікарень, так як його майновий стан погіршився. Але йому було відмовлено. Йому почали часто телефонувати, погрожувати, сказали, що дружину - продадуть, дітей - заберуть, ображали нецензурними словами, принижували, морально тиснули на нього, телефонували родичам, розголошували його особисті дані. Тому вважає, що погрози та розголошення персональних даних і інформації за кредитом третім особам теж є підставою для визнання договору недійсним, так як у договорі не сказано, що у випадку, якщо у нього буде прострочка за кредитним договором, то відповідач має право телефонувати, погрожувати та ображати його. Після усіх погроз на його адресу він звернувся за консультацією до юриста, дізнався про велику кількість порушень зі сторони відповідача; про умови, на які не треба було погоджуватись, та ризики. Він зателефонував до відповідача, так як йому було цікаво, чому він вже скільки сплатив коштів, а сума боргу - лише збільшується і на даний час становить 15 857 грн, 11 коп.; також запропонував укласти мирову угоду, на умовах: він отримав кредит 15 000 грн, процент за користування 1 935 грн., сплатив 15 780 грн; пропонував доплатити 1 155 грн процентів за користування та закрити кредитний договір, так як у нього погіршився матеріальний стан. Але йому відмовили. Покликаючись на п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначає, що відповідно до графіка розрахунків, що є Додатком № 1 до договору, проценти за користування кредитом становлять 12,9 % від суми кредиту, або 1 935 грн. Відповідно до п. 1.2 кредитного договору, строк дії договору 30 днів. Тобто за користування кредитом в розмірі за 30 днів він має сплатити 1 935 грн. Відповідно до п. 3.5 кредитного договору, у разі порушення виконання зобов`язань за договором та у разі, якщо встановлена пп. 1.4.1 п. 1.4 цього договору процентна ставка за користування кредитом менша, ніж 1,7 процента від суми кредиту за кожен день користування кредитом, то позичальник сплачує фінансовій установі збільшений процент у розмірі 1,7 процента від суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з першого дня користування кредитом до першого дня порушення позичальником умов договору. Отже відповідно до п. 3.5. кредитного договору сума компенсації становить більше 100 %, що відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою. Відповідно до п. 7.4. договору він, начеб то, підтвердив, що повідомлений про свої права згідно ст. Закону України «Про захист персональних даних». Згідно з п. п. 5, 11 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» особа має право пред`являти вмотивовану вимогу із запереченням проти обробки своїх персональних даних та відкликати згоду на їх обробку. У кредитному договорі не зазначено його права відізвати свою згоду на обробку його персональних даних, що є порушенням п. п. 5,11 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних». П. п. 3.3, 3.5 кредитного договору порушено норми ч. 1 ст. 61 Конституції України щодо подвійної відповідальності за невиконання зобов`язання, а саме: як передбачено п. 3.3. кредитного договору, у разі порушення позичальником виконання зобов`язань щодо погашення суми кредиту та/або процентів за ним, він зобов`язується сплатити на користь фінансової установи пеню у розмірі 3 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення повернення кредиту, починаючи з першого дня порушення позичальником умов договору до моменту повного погашення заборгованості за кредитом. Також його було обмеження в часі для повного ознайомлення з кредитним договором, так як кошти потрібні були терміново для операції молодшого сина. Покликаючись на ст. ст. 215, 203 ЦК України, зазначає, що він дізнався про порушення своїх прав та порушення у цьому договорі лише тоді, коли звернувся після постійних погроз відповідача до юриста, а саме: на початку лютого 2019 р.. Сайт відповідача зроблено таким чином, що договір він надсилає дуже дрібним шрифтом; зверху постійно горить кнопка «тисни гроші вже погоджено останній крок тисни на кнопку», чим збиває споживача з пантелику. Тому він, побачивши цю інформацію, вже не звертає уваги на дрібний шрифт договору. Також деякі терміни договору людині, яка не знається на юридичних питаннях, не зрозумілі. Вважає, що оскаржуваний договір є нікчемним, оскільки не дотримано письмової форми укладення та сторонами він не підписувався. За договором ця фінансова установа зобов`язалась надати споживчий кредит, а споживач - повернути кредит та сплатити відсотки за користування. Підписання договору стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав позичальника як споживача кредитної послуги, з боку відповідача, а саме: невиконання переддоговірної роботи з позичальником і зазначає, що відповідно до кредитного договору банк надає кредит на споживчі цілі. Покликаючись на п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначає, що передбачена у ньому інформація майже в повному обсязі не була надана йому. Покликається на ч. 2 п. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 1 ст. 230, ч. 1 ст. 229, п. 2 ст. 230 ЦК України, зазначає, що зміст правочину суперечить численним нормам законодавства України. Договір про надання споживчого кредиту суперечить ряду норм чинного законодавства, а саме: ст. 632 ЦК України, за якою істотною умовою договору є ціна; ч. 5 п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», за якою у договорі про надання споживчого кредиту зазначається річна відсоткова ставка за кредитом; ч. 2 п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», за якою у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; ч. 4 п. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», за якою до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки; ч. 2 ст. 6 Закону України «Про страхування», за якою добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов`язковою передумовою при реалізації інших правовідносин; ст. 627 ЦК України, що встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; ч. 3 ст. 203 ЦК України, за якою волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Вказує, що зміст правочину (оспорюваного договору) суперечить численним нормам законодавства України, а саме: ч. 2 п. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», за якою до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем; п. 3 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», за яким кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту; ст. 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», за якою банки зобов`язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом обмеження кола осіб, які мають доступ до інформації, що становить банківську таємницю; абз. 2 п. 3 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», за яким персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв`язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватись виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов`язання за таким договором; п. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», за яким умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача; ст. 21 Конституції України, за якою права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; ст. 629 ЦК України, за якою договір є обов`язковим для виконання сторонами; ч. 3 п. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», за яким до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, ,". зокрема положення, згідно з якими встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним .,.. розсудом виконавця; ст. 42 Конституції України, за якою кожен має право на підприємницьку діяльність, що не заборонена законом; ст. 48 Конституції України, за якою кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що

включає достатнє харчування, одяг, житло; п. 2 ст. 14 ЦК України, за яким особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї; п. 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», за яким договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця; ч. 2 п. 2 ст. 651 ЦК України, за якою істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона

значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Покликається на п. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначає про обмеження можливості фізичної особи мати цивільні права та обов`язки. Вказує на обмеження оспорюваним договором можливості фізичної особи мати цивільні права та обов"язки і зазначає, що наслідком укладання кредитного договору стало обмеження його можливості мати не заборонені законом цивільні права, а саме: отримувати кредити; вільно укладати цивільні угоди щодо страхування та оцінки майна; мати, передбачений Законом України «Про банки та банківську діяльність» захист персональної інформації, що складає банківську таємницю. Покликаючись на ст. 27 ЦК України, вказує, що правочин, що обмежує такі можливості особи є нікчемним. Зазначає про порушення конституційних прав і свобод і покликається на ст. ст. 42, 48 Конституції України, п. 2.3.6., що зобов`язує позичальника не отримувати інші кредити, позики та їх різновиди чи будь - яку іншу фінансову допомогу без попередньо отриманої на це письмової згоди Покликаючись на п. п. 1, 2 ст. 228, ст. 236 ЦК України, судову практику, просить позов задовольнити з вказаною ним умовою.

За ухвалою суду від 25.02.19 р. було відкрито провадження у справі.

Копію вказаної вище ухвали суду з копією позовної заяви та доданих до неї документів відповідачем отримано під розпис 05.03.19 р..

14.03.19 р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, що надійшов до суду 19.03.19 р., у якому зазначено про повне невизнання позову. Відзив на позовну заяву обґрунтований тим, що 17.07.18 р. між сторонами було укладено договір № 593 247 831, за яким позивач отримав кредит в сумі 15 000 грн на умовах строковості, зворотності та платності. Позивач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Покликаючись на п. 3.3 договору, зазначає, що 16.08.18 р. строк платежу за договором закінчився, а позивач свої зобов`язання не виконав та кредиту не повернув і не сплатив процентів. Покликаючись на ч. 1 ст. 627, ст. 6, ст. 638, ч. ч. 1, 2 ст. 1 054, ч. 1 ст. 1 046 ЦК України, заперечує несправедливість умов договору. Вказує, що позивач факту отримання від відповідача грошових коштів не заперечує. Покликаючись на ст. ст. 536, 1 054, 1 056 1, 204, 215, 203 ЦК України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», судову практику, п. 4. 1 договору, Правила надання грошових коштів у кредит Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі Правила), зазначає, що уклавши договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись цих Правил, текст яких розміщено на сайті фінустанови. Покликаючись на п. п. 3.16, 3.18, 4.2 Правил, зазначає, що згода на обробку персональних даних та Положення про конфіденційність розміщені на сайті фінустанови, а позивачем підтверджується факт підписання оспорюваного договору і факт укладання такого не оспорюється. Договір та Додаток № 1 до нього містять інформацію про суму кредиту, детальний розпис його сукупності вартості, дату укладання правочину та процентну ставку, всі істотні умови, передбачені законодавством України, з якими позивач був ознайомлений. У подальшому сторони приступили до виконання умов договору. Покликаючись на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», заперечує проти доводів позивача про порушення ним як банком вимог цієї норми права, зазначаючи, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання умов договору несправедливими. Підстав для встановлення факту порушення охоронюваних законом інтересів позивача немає. Покликаючись на судову практику, зазначає, що підстав для застосування річної ставки при незначному терміні кредитування не було. Позивачем не доведено застосування ним нечесної підприємницької практики. Позивач не скористався правом односторонньої відмови від укладеного договору на протязі 14 ти днів з моменту отримання копії примірника договору. Вважає, що позивач прагне ввести суд в оману, не бажає визнавати та погашати борг. Твердження позивача про те, що він не був ознайомлений з умовами договору є неправдивими, так як позивач надав копію оспорюваного договору, невід`ємною частиною якого, відповідно до п. 4.1 договору, є Правила. За змістом п. 1.3 Правил, вони є публічною пропозицією (офертою) в розумінні ст. ст. 641, 644 ЦК України, розміщені у відкритому доступі на його сайті. У п. 4.7 договору позивач стверджує, що отримав від нього до укладення договору інформацію, вимоги про надання якої містить законодавство України; отримав кредит не на споживчі цілі; інформація надана ним з дотриманням вимог законодавства України та забезпечує правильне розуміння позивачем як позичальником суті фінпослуги без нав`язування її придбання. Наведене вище підтверджує дотримання ним вимог законодавства України при виконанні переддоговірної роботи та належне ознайомлення позивача з умовами договору. Позивач надіслав фото, на якому він зображений з паспортом та аркушем з написом про підтвердження позики. Орієнтовна сукупна вартість кредиту зазначена у п. 2 Додатку № 1 до договору, що є у розпорядженні позивача. Позивач є його клієнтом з 18.11.16 р. та вже укладав попередньо 23 договори кредитування і виконував всі їх умови, з якими був згідний. Покликаючись на ст. 61 Конституції України, судову практику, зазначає, що встановлення у договорі відповідальності за порушення зобов`язання не свідчить про подвійну відповідальність, що заборонена законом. Неустойка до настання строку зобов`язання є способом його забезпечення, а при невиконанні зобов`язання - стає відповідальністю. Доводи позивача про несправедливі умови договору є не конкретизованими. Покликаючись на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначає, що позивач помилково вважає пеню, порядок застосування якої врегульований ст. 549 ЦК України, компенсацією. Позивач свої доводи, у т. ч. щодо обмеження можливості мати цивільні права та обов`язки як фізичній особі, не підтвердив належними та допустимими доказами; яке право позивача порушено оспорюваним договором, не вказав та доказів такого не надав, покликаючись на формальне порушення закону. ОСОБА_2 було вчинено сукупність дій, спрямованих на отримання у нього кредиту. Тобто позивач самостійно визначив необхідний для нього час для ознайомлення з умовами договору, виявив намір укласти такий на умовах, визначених Правилами. Покликаючись на ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», судову практику, зазначає, що без отримання даних про електронну пошту, без входу позивача на його сайт за допомогою логіна особистого кабінету та пароля особистого ключа договір укладений бути не міг. Вимоги позивач вважає невмотивованими, неаргументованими та безпідставними. Просить у задоволенні позову відмовити.

Копію відзиву на позовну заяву позивачем отримано 21.03.19 р. (за даними самого позивача (а. с. 90)).

25.03.19 р. до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якій позивач зазначив, що покликання відповідача на ст. 1 054 ЦК України безпідставне, так як відповідач не є банком. Додаток № 1 до договору надходить у особовий кабінет після надходження коштів. У договорі відсутні положення про форс мажор. Покликаючись на ч. 3 ст. 551 ЦК України, зазначає, що до його заборгованості в сумі 20 217 грн, 27 коп. було 24.02.19 р. нараховано 37 658 грн, 53 коп., а 06.03.19 р. з нього вирахували 36 770 грн, 51 коп.. Таких коштів він не має, сплатити їх не міг. Покликаючись на ст. 233 ЦК України, зазначає, що кошти він змушений був взяти, так як його молодшому синові потрібна була термінова операція, а його з роботи звільнили і він її лише підшуковував. Тому під впливом цієї тяжкої обставини, не усвідомлюючи, погодився. Всього за час кредиту він сплатив 15 780 грн., не відмовився від кредиту у строк 14 днів, так як не знав, що сукупність тяжких обставин унеможливить виплату за цим кредитом і за прострочення на пару днів йому почнуть погрожувати, ображати, обзивати, принижувати, телефонувати усім родичам, знайомим на телефони, про які він даних не повідомляв. Постійні смс повідомлення, дзвінки, надсилання вимоги на електронну адресу є порушенням договору і може бути кваліфіковано за ст. ст. 355, 182 КК України. Договору з повними умовами на сайті відповідача немає. Реальна процентна ставка не вказана, інформація надається після оформлення заявки на кредит; роздрукувати договір з особового кабінету можливо лише після погодження кредиту. Із даних сайту відповідача вбачається, що він надає кредит на будь - які цілі, у т. ч. на споживчі, а у договорі зазначено (п. 4.7), що кредит не споживчий. Правила, на які покликається відповідач, відкрито на його сайті, у особистому кабінеті він їх не знайшов, побачив їх лише у матеріалах відповіді на відзив на позовну заяву. Фото з написом про підтвердження займу у відповідача він не підтверджує умов договору і не ознайомлений з Правилами та ризиками кредиту. Після постійних погроз, дзвінків працівників відповідача він звернувся до Нацкомісії з державного регулювання у сфері ринків фінпослуг, отримавши підтвердження виявлення порушення у цій компанії. Покликаючись на ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ст. 216 ЦК України, зазначає, що він сплатив відповідачеві 15 780 грн. Тіло кредиту складає 15 000 грн. Тому відповідач в порядку двосторонньої реституції повинен повернути йому 780 грн. Покликаючись на ст. 1 046 ЦК України, зазначає, що договір не скріплювався електронним підписом. Гроші були переслані на дебітну (платіжну) картку Приватбанку без інформації про особу, яка їх надіслала; вказівки, що це кредит, зарахований на картку як переказ. Покликаючись на п. п. 1.3 Правил, ст. ст. 5, 15 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», ст. 207, ч. ч. 1, 2 ст. 634 ЦК України, п. 3.2.1.1.1.16 Умов та правил надання банківських послуг, зазначає, що у договорі та Правилах будь - який його підпис відсутній. Покликаючись на ст. ст. 3, 6 Закону України «Про електронний цифровий підпис», зазначає, що у виписці про рух по картці «Приват24» не вказано, від кого надійшли кошти, відсутня інша інформація про кредит. Покликаючись на п. 1 ст. 228, ст. 236 ЦК України, просить позов задовольнити повністю згідно з виявленими Нацкомфінпослуг порушеннями.

Копію відповіді на відзив на позовну заяву відповідачем отримано (за його ж даними) 29.03.19 р..

02.04.19 р. відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, що надійшло до суду 05.04.19 р.. У ньому зазначено, що відповіді на відзив на позовну заяву є 25.03.19 р., тому позивачем було невчасно подано відповідь на відзив на позовну заяву. Зазначає, що зазначення у договорі про форс - мажорні обставини не є обов`язковим і відповідні правовідносини врегульовуються ст. 617 ЦК України. Покликаючись на ст. 233 ЦК України, зазначає, що надані позивачем копії медичних документів датовані 30.10.18 р., тоді коли договір був укладений 17.07.18 р. і термін його виконання спливав 16.08.18 р., тому покликання позивача на наявність тяжкої обставини на момент укладення договору безпідставне. Доказів понесення у зв`язку з хворобою членів сім`ї матеріальних витрат і причиново наслідкового зв`язку між хворобою та необхідністю укладення кредитного договору не надано. Зазначені позивачем доводи про погрози з його боку дійсності не відповідають і позивачем не доведені. Покликаючись на п. 4.1 договору, зазначає, що доводи позивача про те, що для того, щоб почати оформлення заявки на кредит треба зазначити про те, що клієнт не ознайомився з Правилами та умовами позики, дійсності не відповідають. Правила є у відкритому доступі на його сайті і з ними можна ознайомитись без оформлення договору. Твердження позивача про те, що він не мав змоги ознайомитись з умовами договору та Правилами хибні. Крім того позивач вже укладав 22 кредитних договори з ним, є його клієнтом з 18.11.16 р. та вже був ознайомлений з умовами кредитних договорів і Правилами фінустанови. У листі Нацкомфінпослуг не вказано, про який саме договір йдеться, відповідь не є розгорнутою та обґрунтованою, конкретною. Акт про правопорушення позивачем не надано і жодних розпоряджень Нацкомфінпослуг на усунення порушень не отримано. Він має Ліцензію на здійснення діяльності з надання кредиту за рахунок залучених коштів за Розпорядженням № 163 від 26.01.17 р., виданим Нацкомфінпослуг. Покликаючись на ч. 1 ст. 1 046 ЦК України, зазначає, що ним надано платіжне доручення про переведення грошових коштів за договором на рахунок позивача. Позивач у своїй позовній заяві підміняє терміном «електронний цифровий підпис» термін «електронний підпис одноразовим ідентифікатором», за допомогою якого відповідно до п. 2.12 Правил і було укладено оспорюваний договір. Покликаючись на п. 6 ч. 1 ст. 3. ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», п. 2.1 Правил, Закон України «Про електронний цифровий підпис», зазначає,що правочин не має бути обов`язково підписаний електронно цифровим підписом. Алгоритм його дій при укладанні договору такий: на сайті клієнт самостійно вибирає суму кредиту та бажаний строк отримання кредиту. Після натискання позначки «отримати кредит» клієнт отримує доступ до заявки на отримання кредиту, здійснює її заповнення та при цьому, відповідно до розд. 6 Правил, підтверджує обізнаність з умовами Правил, надає відповідно до чинного законодавства згоду на передачу фіну станові своїх персональних даних і їх обробку з метою оцінки фінансового становища та спроможності виконати зобов`язання за договором; за заявкою клієнт реєструється на сайті та формується його особистий кабінет, де той має змогу ознайомитись з договором, станом заборгованості, оплатити кредит тощо. Рішення про надання кредиту приймається з верифікацією банківської карти заявника, про що клієнт повідомляється і надсилається смс повідомлення з кодом підтвердження, який клієнт вводить у поле на сайті для завершення реєстрації особистого кабінета та для підтвердження умов отримання кредиту. Клієнтові надається повний доступ з індивідуальною частиною договору на сайті і пропонується підтвердити намір отримання кредиту шляхом проставляння відповідної позначки даних у електронній формі, що додаються до даних індивідуальної частини договору та призначені для ідентифікації їх підписувача - є електронним цифровим підписом. Електронний примірник договору надсилається клієнтові і зберігається у особистому кабінеті. Без виконання позивачем усього алгоритму дій, без отримання листа на свою електронну адресу, смс повідомлення, без здійснення входу позивача на сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами укладено не було б. Умови договору сторонами було узгоджено, наявність волі позивача на укладення такого договору стверджується підписанням договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Покликаючись на ст. 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис», судову практику, ст. ст. 5 - 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», зазначає, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватись електронний підпис, що має таку ж юридичну силу як і документ, створений на папері. Оспорюваний договір укладено правомірно. Покликаючись на ч. 1 ст. 207 ЦК України, ч. ч. 3, 12, 13 ст. 11, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», зазначає, що сторонами умови кредитного договору було погоджено, що свідчить про наявність волі позивача на укладення такого договору при підписанні його за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Покликаючись на п. 3.2.1.1.1.16 Умов, зазначає, що укладання та підписання договору таким чином, як зазначено у ньому, прирівнюється до укладання угод у письмовій формі. Просить у задоволенні позову відмовити.

Справа призначена до судового розгляду ухвалою суду від 06.05.19 р..

У судове засідання 30.09.19 р. позивач та представники відповідача не з`явились, хоча кожна із сторін належно повідомлена. Відповідач попередньо подав до суду заяву з проханням справу розглядати у відсутності його представників.

На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності позивача, представників відповідача.

Суд, дослідивши докази, що зібрані у справі, проаналізувавши доводи сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача безпідставні та не підлягають до задоволення.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що на офіційному сайті відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» в мережі Інтернет розміщено Правила надання грошових коштів у кредит Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», що є публічною пропозицією (офертою) на укладення кредитного договору на умовах і в порядку, що визначені ними.

17.07.18 р. позивач звернувся до відповідача з використанням сайту із заявкою на отримання кредиту, що стверджується копією заявки, яка, відповідно до умов Правил є акцептом на укладення кредитного договору (а. с. 50).

17.07.18 р. між сторонами було укладено оспорюваний кредитний договір (а. с. 12 14), за умовами якого відповідач зобов`язався надати позивачеві як позичальнику грошові кошти в сумі 15 000 грн, а позивач зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в такій же сумі, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 0, 43 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом.

Тому з 17.07.18 р. між сторонами виникли зобов"язальні правовідносни, що випливають з договору кредитування.

У п. 1.3 кредитного договору зазначено, що кредит надається строком на тридцять днів, до 16.08.18 р..

Згідно з п. 1.4 кредитного договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у розмірі 0, 43 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту, до закінчення строку кредиту, визначеного у п. 1.3. договору.

Детальний розрахунок сукупної вартості кредиту зазначено у графіку розрахунків Додатку № 1, що є невід`ємною частиною договору (а. с. 15) (п. 1.6 договору).

Згідно з графіком розрахунку до кредитного договору (Додаток № 1 до договору) зазначено сукупну вартість кредиту в розмірі 112,90 % від суми кредиту ( у процентному виразі), або 16 935 грн (у грошовому виразі) та проценти за користування кредитом складають - 12,90 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 1 935 грн.

Судом також встановлено і не заперечується позивачем, що суму кредиту в розмірі 15 000 грн він отримав у повному обсязі шляхом безготівкового перерахування на його особистий картрахунок.

Ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію», зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно зі ст. 1 054 ЦК України,за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що у ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування.

Позивач як позичальник погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить його заявка до відповідача та підписання оспорюваного договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Як встановлено в ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Ст. 230 ЦК України закріпила, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно із ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

У ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» також зазначено, щодо договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь - яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Статтею 19 цього ж Закону встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь - яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Оскільки в ході розгляду справи не було встановлено обставин, що свідчили б про невідповідність умов кредитного договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, так як доводи позивача про нечесну підприємницьку практику ґрунтуються виключно на його міркуваннях і спростовуються самим змістом договору, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України та ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи позивача про те, що кредитний договір було укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», так як перед його укладенням, всупереч ч. 2 ст. 11, позичальнику не було повідомлено належно про кредитні умови, суд вважає безпідставними, з огляду на таке.

У п. 4.7. кредитного договору, підписаного позивачем, прямо зазначено, що позичальник підтверджує отримання від відповідача інформації, вимоги надання якої передбачені у законодавстві України. Інформація надана відповідачем, є відповідною законодавству України та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання.

Суд звертає увагу, що, згідно з п. 4.1 договору, його невід`ємною частиною є Правила надання грошових коштів у кредит. Уклавши договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті відповідача.

Ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Правила надання грошових коштів у кредит відповідача перебувають у загальному доступі, опубліковані на його сайті. Вони є публічною пропозицією (офертою) в розумінні ст. ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту, та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, містять іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що перед укладенням договору він не був належно ознайомлений з усією інформацією про умови кредитування, як того вимагає ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, звернувшись до відповідача із заявкою на отримання кредиту та підписавши договір, позивач засвідчив своїм електронним підписом той факт, що обізнаний з Правилами, що включають в себе і умови кредитування.

Матеріали справи свідчать про те, що оспорюваний договір укладений у електронній формі. А електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, що відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється ц електронному документі.

Договір укладений у електронному варіанті та з електронним підписом. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс - повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, кредитний договір між сторонами укладений би не був. Такі доводи відповідача ґрунтуються на вимогах закону та у судовому засіданні не спростовані. Позивач не навів доказів того, що алгоритм укладення оспорюваного договору був саме такий, як про це зазначає відповідач.

Тому суд вважає, що укладення кредитного договору відповідало внутрішній волі позивача.

Твердження позивача про те, що кредитний договір за своїм змістом не відповідає вимогам закону, так як у ньому не зазначено розпису загальної вартості кредиту, не ґрунтуються на встановлених обставинах справи та досліджених судом доказах, оскільки сукупна вартість кредиту ц процентному та грошовому виразі вказана у додатку № 1 - графіку розрахунків, що, в силу п. 1.6 договору, є його невід`ємною частиною та також був підписаний позивачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Переконливих та істотних доводів щодо несправедливості умов кредитного договору, існування суттєвого дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін на шкоду споживачеві, позивачем не наведено та таких у судовому засіданні не встановлено.

Покликання позивача на те, що договір ним був укладений під впливом збігу тяжких сімейних обставин, не може бути розцінене судом як таке, що знайшло своє ствердження.

Як вбачається з наданих позивачем суду копій свідоцтв про народження, він має чотирьох малолітніх дітей (а. с. 25 - 28).

Договір було укладено 17.07.18 р. на строк до 16.08.18 р., а надані позивачем копії документів щодо стану здоров`я членів його сім`ї датовані пізнішим періодом (а. с. 22 - 24). Так копія даних УЗД щодо стану здоров"я ОСОБА_2 датована 30.10.18 р., медогляд ОСОБА_3 датований 04.12.18 р., дати у копіях меддокументів про виписку рецепту на окуляри ОСОБА_4 та медогляду ОСОБА_2 , медогляду ОСОБА_5 , інших членів його сім"ї відсутні, або не читабельні.

Решта доводів позивача не спростовують зазначених вище висновків суду, а тому суд відхиляє їх.

Суд також враховує, що позивач, вказуючи у відповіді на відзив на позовну заяву нові підстави для визнання оспорюваного договору нікчемним, разом з тим не подав суду заяви про зміну позовних вимог. Тому суд, вирішуючи спір, виходить зі змісту позовної заяви.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову як безпідставного.

Судові витрати по справі, в силу вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд відносить на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 77, 80 - 82, 89, 141, 209, 223, 263 265, п. 9 ст. 1 розд. ХIII «Прикінцеві положення» ЦПК України, ст. ст. 11, 15, 16, 628, 638, 215, 203, 229, 230, 641, 644, 525, 526, 527, 530, 610, 611, 625, 1 048, 1 049, 1 050, 1 054, 1 055 ЦК України, ст. ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електрону комерцію», ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і. н. НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 :

відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога», юридична адреса: 01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 15 Б, пов. 1, код ЄРДПОУ 38569246;

представник відповідача Прокопенко Владислав ОСОБА_6 , паспорт серії НОМЕР_3 , прож. за адресою: АДРЕСА_2 ;

представник відповідача ОСОБА_7 , паспорт серії НОМЕР_4 , прож. за адресою: АДРЕСА_3 .

Головуючий:І. М. Логвинюк

Повний текст рішення суду виготовлено 09.10.19 р..