Ухвала

Іменем України

30 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 755/15174/18

провадження № 61-17274ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Курило В. П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року, постановлену у складі судді Марфіної Н. В., та постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року, ухвалену у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про визнання незаконними та протиправними дій суддів, відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог та ухвалених судових рішень попередніх інстанцій

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, в якому просив визнати незаконними та протиправними дії судді колишнього Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Завгородньої І. М. та судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Погрібного С. О. щодо порушення ними процесуального строку розгляду касаційної скарги у справі № 755/10433/15-ц та стягнути заподіяну незаконними та протиправними діями суддів матеріальну та моральну шкоду у розмірі 95 061 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що дії та бездіяльність суддів при здійсненні ними правосуддя по конкретним справам не можуть бути оскаржені до суду першої інстанції в порядку цивільного судочинства і такі позови не підлягають розгляду в суді, оскільки чиним законодавством передбачено інший порядок усунення можливих помилок та недоліків, допущених при здійсненні правосуддя. Крім того, провадження у справі щодо вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди не може бути відкрито, оскільки такі вимоги є похідними від вимог про визнаня незаконними та протиправними дій суддів при здійсненні ними правосуддя у цій справі.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії або бездіяльність суддів при здійсненні ними правосуддя по конкретним справам не можуть бути оскаржені до суду першої інстанції в порядку цивільного судочинства і такі позови не підлягають розгляду в суді, оскільки чинним законодавством передбачено інший порядок усунення можливих помилок та недоліків, допущених при здійсненні правосуддя. Ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права та не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

20 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими та такими, що порушують норми матеріального та процесуального права, зокрема вимоги статей 19, 26, 28 ЦПК України та положення статей 3, 6, 8, 9, 19, 21, 22, 55, 56, 92, 124, 129 Конституції України. Заявник вказує, що оскаржені ним судові рішення суперечать задекларованому конституційному принципу верховенства права та обмежують його конституційне право на судовий захист та справедливий суд, які закріплені статтями 8, 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржених судових рішень.

Суди встановили, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо оскарження дій (бездіяльності) посадових осіб відповідача стосуються вчинення (невчинення) судом передбачених процесуальним законом дій.

Згідно з статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції.

Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з положеннями статей 126, 129 Конституції України вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Пунктом 10 постанови Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень є відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

У своєму рішенні № 6-рп/2001 від 23 травня 2001 року у справі № 1-17/2001 Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (частина перша статті 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство. Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Положення абзацу четвертого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України про те, що судам не підвідомчі скарги «на акти і дії службових осіб... суду, якщо законодавством встановлено інший порядок оскарження», треба розуміти так, що судами не розглядаються скарги громадян у порядку, передбаченому главою 31-А цього Кодексу, на акти і дії суддів, пов`язані із здійсненням правосуддя, оскарження яких встановлюється відповідним процесуальним законодавством України. Акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності, можуть бути оскаржені громадянами в судовому порядку відповідно до глави 31-А Цивільного процесуального кодексу України.

У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду у визначенні чи застосуванні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Щодо цивільної відповідальності, до якої позивач мав намір притягнути суд - відповідача у справі, Консультативна рада європейських суддів зазначає, що, беручи до уваги принцип незалежності: і) засобом захисту від судових помилок (стосовно питань юрисдикції, суті справи або процедури розгляду) повинна бути належна система оскарження рішень (як з дозволу суду, так і без); ii) будь-яка компенсація за інші порушення в процесі відправлення правосуддя (у тому числі, наприклад, затримку розгляду) може вимагатися тільки від держави; iii) недоцільним є притягнення судді до будь-якої персональної відповідальності за здійснення своїх функцій навіть шляхом відшкодування збитків державі, крім випадків навмисного порушення (пункт 76 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів).

Зазначений підхід однаково застосований як особисто до суддів, так і до судів, в яких вони здійснюють правосуддя.

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені (п. 25 постанови).

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах: від 08 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц (провадження № 14-90цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 вказаної Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі «Peretyaka v. Ukraine» від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, §33).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Зазначені правові висновки відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 3 квітня 2018 року у справі № 820/5586/16, від 13 березня 2018 року у справі № 800/554/17, від 22 березня 2018 року у справі № П/9901/135/18, від 24 квітня 2018 року у справі № 800/404/17, від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із статтею 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що дії та бездіяльність суддів при здійсненні ними правосуддя по конкретним справам не можуть бути оскаржені до суду в порядку цивільного судочинства і такі позови не підлягають розгляду в суді, оскільки чинним законодавством передбачено інший порядок усунення можливих помилок та недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

Законність процесуальних актів і дій судді, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятись за межами передбаченого законом процесуального контролю, а намагання здійснити таку перевірку шляхом подання позову проти суду (судді) є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність, яка надана судді Конституцією України.

Будь-яка компенсація за недоліки в процесі здійснення правосуддя, у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи, може вимагатися тільки від держави.

Разом із цим, позивачем визначено відповідачем у справі суд, а не державу.

Також необхідно зазначити, що позивач має можливість реалізувати своє право на оскарження судового рішення (вироку, постанови, ухвали) та дій судді під час здійснення правосуддя в порядку та у спосіб, які визначені чинним процесуальним законодавством та Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи наведене, ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року та постанова Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Зазначені у касаційній скарзі доводи щодо порушення норм матеріального і процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п`ятою статті

394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про визнання незаконними та протиправними дій суддів, відшкодування майнової та моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Коротенко А. Ю. Зайцев В. П. Курило