ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 грудня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради, про визнання договору позики недійсним, про визнання договору іпотеки недійсним, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації, витребування майна та іншим вимогам та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради, про визнання особи добросовісним набувачем та визнання права власності на квартиру, а також за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради, про визнання договору позики грошових коштів дійсним та стягнення грошових коштів за договором,

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що під час шлюбу за договором купівлі-продажу від 28.08.2004 р. відповідач ОСОБА_1 здійснив відчуження спірної квартири за адресою АДРЕСА_1 за договором іпотеки, без її нотаріальної згоди та всупереч інтересам їх малолітньої дитини ОСОБА_5 . За час перебування в шлюбі із ОСОБА_1 ними не застосовувався правовий режим встановлення особистої приватної власності, та все майно, що було ними набуте за час шлюбу, належало на праві спільної сумісної власності подружжя. Зазначена квартира ОСОБА_1 була передана в іпотеку ОСОБА_3 за договором іпотеки від 28.04.2014 р., в якості забезпечення за договором позики від 01.04.2009 р., зі строком повернення позики до 01.05.2014 р., та сумою позики 800 000 грн. Згоду на укладання такого договору позики вона не надавала, та вказані кошти, як зазначає відповідач ОСОБА_1 , не використовувались ними спільно в інтересах сім`ї.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об`єкта нерухомого майна № 38033784 від 05.05.2015 р. кв. АДРЕСА_2 20.02.2015 р. була продана ОСОБА_3 ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом ДМНО Рудкевич Є.В., реєстровий № 620.

ОСОБА_3 був знайомим ОСОБА_1 , а тому, укладаючи договір іпотеки, знав про те, що останній перебував у шлюбі. Отже, укладаючи договір іпотеки, мав також пересвідчитись в тому, що з боку іпотекодавця виконано вимоги про дотримання вимог ст. 6 Закону України «Про іпотеку».

Посилаючись на те, що продавець не міг відчужувати через неправомірність набуття права власності на неї за договором іпотеки, а сама квартира вибула із її володіння, як спільної сумісної власності подружжя, поза її волею внаслідок вчинення іншими особами дій, спрямованих на відчуження майна без погодження із власником, оскільки укладення договору купівлі-продажу квартири від 20.02.2015 р. відбулось вже після того, як між нею та відповідачем ОСОБА_1 виник судовий спір щодо поділу майна подружжя в межах розгляду цивільної справи № 201/3329/14-ц, провадження по якій було порушено ухвалою від 20.03.2014 р., позивач ОСОБА_4 просила суд визнати договір позики від 01.04.2009 р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо отримання останнім в якості позики грошових коштів в розмірі 800 000 грн строком до 01.05.2014 р. недійсним; визнати договір іпотеки № 1624 від 28.04.2014 р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 недійсним; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 12719722 від 28.04.2014 р. по договору іпотеки відносно квартири АДРЕСА_2 (раніше назва АДРЕСА_3 ), зареєстроване державним реєстратором приватним нотаріусом ДМНО Рудкевичем Є.В; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 17577641 від 28.11.2014 р., яке видано державним реєстратором Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Іванченко Л.І. щодо державної реєстрації прав власності на квартиру АДРЕСА_2 (раніше АДРЕСА_3 ) за ОСОБА_3 ; визнати договір купівлі-продажу від 20.02.2015 р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про відчуження на користь останньої квартири АДРЕСА_2 (раніше АДРЕСА_3 ) недійсним; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 19509034 від 20.02.2015р., яке видане державним реєстратором приватним нотаріусом ДМНО Рудкевичем Є.В. щодо державної реєстрації прав власності на квартиру АДРЕСА_2 раніше АДРЕСА_3 ) за ОСОБА_2 ; витребувати від ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 (раніше АДРЕСА_3 ) та зареєструвати право власності по Ѕ частині квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 та нею; забезпечити право користування спірною квартирою неповнолітній дитині ОСОБА_5 шляхом реєстрації її місцепроживання разом з нею.

В червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась з зустрічною позовною заявою, посилаючись на те, що між нею та ОСОБА_3 20.02.2015 року був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , на момент укладання цього договору ОСОБА_3 мав зареєстроване у встановленому законом порядку право власності на це майно. Вказані обставини були перевірені нотаріусом, заборони на відчуження майна були відсутні, тому вона не могла припустити, що квартиру відчужено незаконно. Вона сплатила грошові кошти за договором купівлі-продажу від 20.02.2015 року в розмірі 574 000 доларів США. Тому просила суд визнати її добросовісним набувачем квартири та визнати за нею право власності на спірну квартиру.

В липні 2017 року з зустрічними позовними вимогами звернувся ОСОБА_3 , обґрунтовуючи їх тим, що 01.04.2009 року між ним та ОСОБА_1 в присутності ОСОБА_4 був укладений письмовий договір позики щодо передачі ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 100 000 доларів США. Зазначає, що договір є укладеним з моменту передачі грошових коштів. Враховуючи, що в строк, встановлений договором, грошові кошти повернуті не були, ОСОБА_3 просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 грошові кошти за договором позики в сумі 260 000 грн. та визнати укладений договір позики дійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (треті особи Приватний нотаріус ДМНО Рудкевич Є.В., Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради) про визнання договору позики недійсним, про визнання договору іпотеки недійсним, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації, витребування майна та іншим вимогам - задоволено частково.

Визнано договір позики від 01.04.2009 р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо отримання останнім в якості позики грошових коштів в розмірі 800 000 грн строком до 01.05.2014 р. недійсним.

Визнано договір іпотеки № 1624 від 28.04.2014 р., посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Рудкевичем Є.В., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 недійсним.

Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 12719722 від 28.04.2014 р. по договору іпотеки відносно квартири АДРЕСА_2 (раніше назва АДРЕСА_3 ), зареєстроване державним реєстратором приватним нотаріусом ДМНО Рудкевичем Є.В. - скасовано.

Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 17577641 від 28.11.2014 р., яке видано державним реєстратором Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Іванченко Л.І. щодо державної реєстрації прав власності на квартиру АДРЕСА_2 (раніше АДРЕСА_3 ) за ОСОБА_3 - скасовано.

Визнано договір купівлі-продажу від 20.02.2015 р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про відчуження на користь останньої квартири АДРЕСА_2 (раніше АДРЕСА_3 ) недійсним.

Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 19509034 від 20.02.2015 р., яке видане державним реєстратором приватним нотаріусом ДМНО Рудкевичем Є.В. щодо державної реєстрації прав власності на квартиру АДРЕСА_2 раніше АДРЕСА_3 ) за ОСОБА_2 - скасовано.

Витребовано від ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 (раніше АДРЕСА_3 ) та зареєструвати право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (треті особи - Приватний нотаріус ДМНО Рудкевич Євген Володимирович, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради) про визнання особи добросовісним набувачем та визнання права власності на квартиру відмовлено.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (треті особи - Приватний нотаріус ДМНО Рудкевич Євген Володимирович, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради, ОСОБА_2 ) про визнання договору позики грошових коштів дійсним та стягнення грошових коштів за договором відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись з апеляційними скаргами.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що на покупку та ремонт квартири АДРЕСА_2 було вкладено його особисті кошти. Також посилається на те, що ОСОБА_7 знала про укладання договору позики та не претендувала на майно, що було передано в іпотеку. Крім того зазначає, що до участі у справі не було залучено державного реєстратора. Просив рішення суду скасувати в повному обсязі та постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_7 у задоволенні її вимог в повному обсязі та вирішити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з урахуванням діючого законодавства.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обгрунтовано тим, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного майна подружжя без письмової згоди одного з них. Крім того, належним способом захисту прав позивача вважає застосування реституції а не витребування майна від добросовісного набувача. Просила рішення суду скасувати в повному обсязі та постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_7 у задоволенні її вимог в повному обсязі, задовольнити її позовні вимоги та вирішити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 відповідно до вимог законодавства.

Свою апеляційну скаргу ОСОБА_3 обгрунтовує тим, що зобов`язання подружжя за договором позики залишилось невиконаним, оскільки від продажу предмету іпотеки він отримав неповну суму боргу. Просив суд рішення суду скасувати в повному обсязі та постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_7 у задоволенні її вимог в повному обсязі, а його позовні вимоги та позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Передбаченим ст.360 ЦПК України правом на подання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що в шлюбі із ОСОБА_1 ОСОБА_7 перебувала із 27.01.2001 р. по 21.11.2012 р., шлюб було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 412/14473/2012 р.

Від шлюбу у ОСОБА_7 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька - ОСОБА_8 , яка після розірвання шлюбу проживає разом із матір`ю.

За час шлюбу позивач ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_1 набули низку майна, що є предметом поділу в межах цивільної справи № 201/3329/14-ц.

Спірна квартира АДРЕСА_2 ) була придбана під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 28.08.2004 р., посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д., номер у реєстрі нотаріальних дій 4-3913.

Позивач ОСОБА_7 з 2004 р. вела підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець. З 2005 року працювала на посаді менеджера ТОВ «ДВС Компані ЛТД», а у період 2007-2008 р.р. ВАТ «Просянський гірничо-збагачувальний комбінат. Наступне місце роботи ТОВ «Керамплюс». Також деякий час, перебуючи в шлюбі, здійснювала підприємницьку діяльність, орендуючи приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , у ФОП ОСОБА_9 , для розміщення магазину за рахунок її збережень за час роботи, а також коштів сім`ї.

Згідно наданих пояснень, сумарні витрати на ремонтні роботи, торгівельне обладнання та закупівлю товара склади близько 10 000 доларів США, які було зароблено зворотньо від діяльності магазину.

ОСОБА_1 працював в ПрАТ «Компанія Бастіон». У вересні 2003 р. ОСОБА_1 було зареєстровано підприємницьку діяльність, діяльність автомийки за адресою: АДРЕСА_3 .

В судовому засіданні суду першої інстанції 12.11.2018 р. ОСОБА_1 надав пояснення, що з часу реєстрації шлюбу їх подружжя короткий час проживало в квартирі, що належала його бабусі по АДРЕСА_3 . Потім проживали в однокімнатній квартирі, що була придбана батьком позивача ОСОБА_10 , за адресою: АДРЕСА_5 .

Як зазначає в своїх письмових поясненнях позивач ОСОБА_7 , 07.12.2004 р. було продано квартиру АДРЕСА_6 та грошові кошти від цього продажу було віддано батьком ОСОБА_7 та ОСОБА_1 для придбання спірної квартири. Також подружжя у 2004 році продало автомобіль і за ці спільні кошти й було придбано 28.08.2004 р. квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Цих обставин не спростував і допитаний в судовому засіданні першої інстанції відповідач ОСОБА_1 .

Згідно матеріалам справи, ОСОБА_1 проживав в квартирі за адресою: АДРЕСА_5 , оскільки був там зареєстрований, що підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів та текстом договору купівлі-продажу квартири від 28.08.2004 р.

В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 при дачі пояснень підтвердив те, що у нього був знайомий ОСОБА_3 , з яким він перебував в приятельских відносинах ще до укладання договору позики та договору іпотеки.

Позивач зазначає, що їй не було відомо про те, що ОСОБА_1 нібито брав позику в сумі 800 000 грн у ОСОБА_3 01.04.2009 р.

Отже ОСОБА_7 ставиться під сумнів реальність правовідносин щодо укладання цього договору позики саме в цей час, оскільки ОСОБА_1 не мав потреби у займі нібито з метою фінансової участі у відкритті ОСОБА_7 магазину, на відкриття якого були витрачені спільні сімейні кошти, а не начебто запозичені. Згоду на укладання ОСОБА_1 договорів позики за час шлюбу ОСОБА_7 не надавала, зокрема, щодо договору позики від 01.04.2009 р. із ОСОБА_3 .

Щодо договору позики від 01.04.2009 р., відносно якого заявлено зустрічний позов ОСОБА_3 , в матеріалах справи містяться дві різні копії цього документу. Одна копія, що отримана на запит з реєстраційної служби, містить дату оформлення «01 квітня 2009 р.», та в пункті 1 зазначені відомості про надання позики в сумі 100 000 доларів зі строком повернення до 01 квітня 2014 р. Друга копія договору позики має дату укладання «1 квітня 2009 р.» та в п.1 договору зазначено суму позики 800 000 грн, що дорівнює 100 000 доларів. Зазначені копії договорів позики не містять відомостей про те, коли фактично грошові кошті, в якому обсязі та якими частинами були передані позикодавцем на користь позичальника.

Законодавець визначив, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Проте матеріали справи не містять доказів як отримання та і використання грошових коштів за договором позики від 01.04.2009 р. в інтересах сім`ї.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об`єкта нерухомого майна № 38033784 від 05.05.2015 р., кв. АДРЕСА_2 ) була придбана ОСОБА_3 у ОСОБА_1 28.04.2014 р. на підставі договору іпотеки реєстровий № 1624, нотаріально

посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Рудкевичем Є.В., на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно п. 1.2. договору іпотеки оціночна вартість предмета іпотеки складала 790 077 грн.

Як вбачається із зазначеної довідки (сторінка 7) в розділі «Відомості про основне зобов`язання» договір позики б/н від 01.04.2009 р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зі строком повернення позики 01.05.2014 р., розмір позики склав 800 000 грн.

На підставі договору іпотеки від 28.04.2014 року було відчужено спірну квартиру АДРЕСА_2 ).

Договір іпотеки від 28.04.2014 р. було посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Рудкевичем Є.В., реєстровий номер 1624. Згідно п. 1.1. цього договору забезпечується заставою виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором позики, укладеним в простій письмовій формі 01.04.2009 р., в сумі 800 000 грн, що дорівнює 100 000 доларів США. Строк виконання основного зобов`язання до 01.05.2014 р. Право власності на предмет іпотеки підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим 28.08.2004 р. державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д., в реєстрі № 4-3913, зареєстровано КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 30.08.2004 р., згідно Витягу про реєстрацію права власності № 4583421, реєстраційний номер: 1599128. В Державному реєстрі прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 5494783, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Проте на момент укладення договору іпотеки 28.04.2014 р. між позивачем ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_1 виник судовий спір щодо поділу майна подружжя в межах справи № 201/3329/14-ц, провадження по якій було порушено ухвалою суду від 20.03.2014 р.

Отже, договір іпотеки укладено через місяць після надходження позову ОСОБА_7 до суду у межах справи № 201/3329/14-ц про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», викладене в розділі 5 договору іпотеки. Посилань на наявність нотаріальної згоди на укладання договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, вчиненого в формі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, в договорі іпотеки не міститься.

Відповідно до п. 2.1.1. договору іпотеки, іпотекодавець ОСОБА_1 гарантує, що предмет іпотеки не є предметом судового спору та те, що відсутні зареєстровані та незареєстровані права третіх осіб.

Посвідчення договору іпотеки з боку іпотекодавця відбулось на підставі паспорту, що посвідчує особу ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , виданого Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 07.04.2014 р., в якому вже не міститься відмітка про реєстрацію та розірвання шлюбу із ОСОБА_7 .

Отже ОСОБА_1 при укладенні договору іпотеки свідомо не повідомив нотаріуса про той факт, що майно, яке становить предмет іпотеки, було набуто ним в період перебування у шлюбі з ОСОБА_7 .

В матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява ОСОБА_3 , яка посвідчена 06.10.2014 р. приватним нотаріусом ДМНО Шевцовою Н.В., реєстровий номер 2027, зі змісту якої вбачається про направлення повідомлення 05.05.2014 р., та 06.06.2014 р. про те, що було надіслано заяву ОСОБА_1 .

Зміст заяви вказує на те, що така заява була подана ОСОБА_3 як іпотекодержателем, в ній зазначено відомості про суму боргу 800 000 грн.

Реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 була здійснена згідно рішенню про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 17577641 від 28.11.2014 р., в якому зазначено ОСОБА_11 як державного реєстратора.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.12.2014 р., індексний номер витягу 30368291, встановлено, що реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на спірну квартиру 26.11.2014 р. проведено державним реєстратором Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Іванченко Л.І. на підставі договору іпотеки від 28.04.2014 р. Заставна вартість предмета іпотеки складає 790 077 грн, за якою відповідно ОСОБА_3 набув право власності.

Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За ч.1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно договору купівлі-продажу від 20.02.2015 р. спірне нерухоме майно придбано ОСОБА_2 за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, таким чином власник, права якого порушені внаслідок такого набуття, має право на підставі ст.388 Цивільного кодексу України звернутися до суду з позовом про витребування майна та про визнання договору про відчуження майна недійсним.

Не зважаючи на те, що ОСОБА_3 , який набув право власності на спірну квартиру за договором іпотеки, що мав дефект волі на її відчуження, та вибуття якої із володіння відбулось із порушенням прав та інтересів ОСОБА_7 , та всупереч вимогам Закону України «Про іпотеку», здійснив відчуження спірної квартири за договором купівлі-продажу від 20.02.2015 р. на користь ОСОБА_2 , на ньому є обов`язок повернення вказаного майна, а тому він не міг його відчужувати за договором купівлі-продажу, який є недійсним, виходячи з системного аналізу норм ст.ст. 203, 215 ЦК України, через невідповідність змісту цього правочину вимогам Цивільного кодексу, що зазначені.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції, керуючись Законом України «Про іпотеку», ст.ст. 61, 63, 65 СК України, ст.ст. 203, 215, 219, 387, 388, 405, 572, 575, 578, 1212 ЦК України, ухвалив рішення, що відповідає вимогам чинного законодавства та підтверджується матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що на покупку та ремонт квартири АДРЕСА_2 було вкладено його особисті кошти не можуть бути прийняті до уваги, оскільки жодних належних та допустимих доказів походження коштів на придбання спірного майна відповідачем надано не було, однак тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Судом встановлено, що спірна квартира набута відповідачем ОСОБА_1 за час шлюбу з позивачем. При цьому відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_1 підтверджує відсутність підстав вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні, а спір про поділ майна не вирішено.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_7 знала про укладання договору позики та передачу спірного майна в іпотеку також підлягають відхиленню, оскільки належним підтвердженням обізнаності співвласника майна є його нотаріально засвідчена згода, а на момент укладення договору іпотеки 28.04.2014 р. між позивачем ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_1 виник судовий спір щодо поділу майна подружжя в межах справи № 201/3329/14-ц, провадження по якій було порушено ухвалою суду від 20.03.2014 р.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону «Про іпотеку» передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Зазначене спростовує доводи апеляційниої скарги ОСОБА_2 про те, що відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним, оскільки такі висновки не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Тобто якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17.

З огляду на вищенаведені норми законодавства, судом першої інстанції обгрунтовано визнано недійсними договір позики та договір іпотеки, що були укладенні без згоди одного з подружжя. Враховуючи зазначене, такі договори не створюють правових наслідків для сторін правочину, тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо непогашення подружжям всієї заборгованості за договором позики не можуть бути прийняті до уваги. Крім того, ОСОБА_3 звернувся з зустрічним позовом, в якому просить стягнути грошові кошти з ОСОБА_1 , який не є позивачем за первісним позовом.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що вона є добросовісним набувачем спірної квартири, а належним способом захисту прав позивача вважає застосування реституції, а не витребування майна, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч.1 ст.216 ЦК не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених у ч.1 ст.388 ЦК. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК, які, зокрема, дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 на те, що до участі у справі не було залучено державного реєстратора, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вимоги про скасування державної реєстрації прав та обтяжень є похідними від вимоги щодо визнання відповідного правочину недійсним.

Доводи апеляційних скарг щодо постановлення судового рішення неповноважним складом суду, оскільки суддя Ткаченко Н.В. приймала участь у врегулюванні спору у справі за участю судді підлягають відхиленню з наступних підстав:

За частиною 2 ст. 37 ЦПК України, суддя, який брав участь у врегулюванні спору за участю судді, не може брати участь в розгляді цієї справи по суті або перегляді будь-якого ухваленого в ній судового рішення.

Проте такі наслідки настають тільки у разі припинення врегулювання спору за участі судді з підстав, передбачених п.п.1-3 ч.1 ст. 204 ЦПК України.

За ч.1 ст.203 ЦПК України, проведення врегулювання спору за участю судді здійснююється у формі спільних та (або) закритих нарад.

Спільні наради проводяться за участю всіх сторін, їх представників та судді.

Закриті наради проводяться за ініціативою судді з кожною із сторін окремо.

Згідно матеріалам справи, суддею Ткаченко Н.В. 11.05.2018р. винесена ухвала про припинення процедури врегулювання спору за участю судді з підстав п. 4 ч. 1 ст. 204 ЦПК України, оскільки 10.05.2018р. до суду надійшла заява представника ОСОБА_2 ОСОБА_12 , який просив долучити до матеріалів справи мирову угоду, укладену 23.04.2018 р. (а.с.233-243, т.3).

В ухвалі від 11.05.2018 р. суддею Ткаченко Н.В. зазначено, що суддя Ткаченко Н.В. не приймала участь у врегулюванні спору за участю судді, яке було призначено на 11.05.2018 р. на 14 год.00 хв. у приміщенні суду, оскільки сторони по справі (їх представники) не з`явились у призначений день та час для спільної наради.

Зустріч 23.04.2018 р. в офісі лише представників відповідачів у справі, під час якої було затверджено проект мирової угоди, не можна вважати процедурою врегулювання спору за участю судді у розумінні ст.203 ЦПК України.

Крім того, ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюка О.А. від 18 травня 2018 року у задоволенні заяв представника ОСОБА_1 ОСОБА_13 та представника ОСОБА_2 ОСОБА_12 про відвід судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Наталії Василівни, заявлених з цих же підстав,відмовлено.

Інші доводи апеляційних скарг щодо незаконності судового рішення висновки суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з ними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04).

Таким чином, передбачених ст.376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені сторонами у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційні скарги залишаються без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова