Справа № 447/1958/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/811/1314/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Копняк С.М.,

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю представника ОСОБА_1 Ощипок ОСОБА_2 , представників ОСОБА_3 ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Миколаївської міської ради Львівської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку та визнання права власності на частку майна спільної сумісної власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до Миколаївської міської ради Львівської області про визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку та визнання права власності на частку майна спільної сумісної власності.

В обгрунтування позову зазначав, що згідно рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16 листопада 2011 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про поділ майна за ним визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , проведено реальний поділ житлового будинку та визнано право користування частиною земельної ділянки площею 159,7 кв.м (ділянка починається із хвіртки на головному вході за годинниковою стрілкою/15,0:16,5:8,5:13,5:6,5:5,3:0/, у спільному користуванні залишено частину земельної ділянки площею 221,0 кв.м (білий колір на таблиці). Бажав отримувати комунальні послуги до належної йому частини житлового будинку, однак це унеможливлюється тим, що земельна ділянка належить ОСОБА_1 .

Так, як він є співвласником житлового будинку по АДРЕСА_1 , вважав, що земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель кадастровий номер :01:014:0312 перебуває у спільній сумісній власності.

Просив визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на ім`я ОСОБА_1 та визнати право власності на частку у спільній сумісній власності земельної ділянки кадастровий номер :01:014:0312, цільове призначення будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських споруд площею 159,7 кв. м за адресою АДРЕСА_1 .

У квітні 2018 року ОСОБА_6 уточнив вимоги та просив визнати за ним право спільної часткової власності на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,0523 га. цільове призначення котрої будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд :01:014:0312, що розташована в АДРЕСА_1 пропорційно до ОСОБА_6 ( 1/2) та ОСОБА_1 (1/2) частки у праві власності жилого будинку АДРЕСА_1 та визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 №887540, виданого 22 лютого 2010 року на ім`я ОСОБА_1 .

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 12 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6 право спільної часткової власності на 1/2 частку земельної ділянки, загальною площею 0,0523га. цільове призначення котрої будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд ІКН :01:014:0312, що розташована в АДРЕСА_1 пропорційно до ОСОБА_6 (1/2) та ОСОБА_1 (1/2) частки у праві власності жилого будинку АДРЕСА_1 .

В решті частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам у справі. Звертає увагу, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про застосування строків позовної давності з огляду на те, що позивач зареєстрував своє право власності на 1/2 частину будинку лише 11 липня 2013 року. Зазначає, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 16 листопада 2011 року визнано за ОСОБА_6 право користування частиною земельної ділянки, а не право власності.

Просила скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 ОСОБА_7 в підтримання доводів апеляційної скарги та пояснення представників ОСОБА_3 ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на спростування доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_6 , суд виходив з тих обставин, що на підставі ч.4 ст. 120 Земельного Кодексу України відбувається перехід права власності на спірну земельну ділянку, пропорційно до частки власників будинку, Г ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , який знаходиться на ній.

Суд прийшов до висновку, що всилу прямої вказівки закону, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, позивач разом з відповідачем по справі є фактичними власниками спірної земельної ділянки, а наявність правовстановлюючого документа на земельну ділянку у відповідача та відсутність такого у позивача не повинна позбавляти його права власності на неї в силу встановлених норм закону.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Згідно ч.2 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Судом встановлено , що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯК №887540 виданого 22 лютого 2010 року на підставі рішення Миколаївської міської ради від 19.11.2008 року №631/11 та рішення Миколаївської міської ради від 10.12.2009 року №919/3 ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0523 га по АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16 листопада 2011 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про поділ майна, за ОСОБА_6 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом.

Проведено поділ житлового будинку АДРЕСА_1 в натурі, виділивши ОСОБА_6 приміщення: 1-4, площею 18,6 кв.м.; 1-5 площею 10,7 кв.м.; 1-5 площею 5,0 кв.м.; 1-6 площею 4,9 кв.м.; 1-7, площею 4,4 кв.м. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідачу ОСОБА_1 виділено приміщення: 1-1 площею 5,0 кв.м.; 1-2 площею 10,6 кв.м.; 1-2 площею 5,0 кв.м.; 1-3 площею 18,7 кв.м; 1-7 площею 4,3 кв.м. Визнано за ОСОБА_6 право користування частиною земельної ділянки площею 159,7 кв.м. ( ділянка починаючи від хвіртки на головному вході за годинниковою стрілкою /15,0; 16,5;8,5;13,5;6,5;3,0/.

Визнано за ОСОБА_1 право користування частиною земельної ділянки під правою частиною будинку розмірами (6,3; 13,5; 7,3; 6,5; 1,0; 7,0) площею 91,6 кв.м. та правому куті ділянки розмірами (8,0; 9,0; 8,0; 9,0 ) площею 72 кв.м., а всього 163,6 кв.м. Залишено у спільному користуванні частину земельної ділянки площею 221,0 кв. м. (білий колір на таблиці).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.07.2013року, на підставі рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16.11.2011року №2-2-130/11р. за ОСОБА_6 зареєстровано право спільної часткової власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1

Відповідно до ч.4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Оскільки саме на 1/2 частину спірної земельної ділянки, на котрій розташована належна позивачу частина житлового будинку, де-факто відбувся перехід права власності до в порядку ч.4 ст.120 ЗК України. В силу прямої вказівки закону, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, позивач разом з відповідачем по справі є фактичними власниками спірної земельної ділянки, а наявність правовстановлюючого документа на земельну ділянку у відповідача та відсутність такого у позивача не повинна позбавляти його права власності на неї в силу встановлених норм закону.

Ст. 377 ЦК України визначає, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Аналіз змісту норм статей 120 ЗК України та 377 ЦК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Як вбачається із листа - відповіді Миколаївської міської ради Львівської області №02-16/881 від 12.05.2015 року ОСОБА_6 відмовлено у скеруванні його заяви на розгляд депутатської комісії з питань землеустрою, містобудування та охорони навколишнього середовища і сесії Миколаївської міської ради, у зв`язку з тим, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 в цілому належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯК №887540, виданого 22.02.2010 року. Право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_1 оформила одноосібно під час судового спору.

Оскільки, згідно рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16 листопада 2011 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про поділ майна, за ОСОБА_6 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом, у останнього виникло право на підставі ч.4 ст. 120 Земельного Кодексу України на частину земельної ділянки, цільове призначення якої будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на якій знаходиться будинок, пропорційно до частки у праві власності на згаданий будинок, в зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до правильного висновку задовольнивши частково позову ОСОБА_6

Що ж до заяви ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що така не підлягає до задоволення, оскільки саме з моменту 11 липня 2013 року, реєстрації за ОСОБА_6 права спільної часткової власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , останній набув права власності на частину будівлі чи споруди та став власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, а позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи з огляду на зміст ст.ст. 15, 392 ЦК України та ст. 4 ЦПК України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, щорозглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Копняк С.М.