Справа № 465/6724/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/1712/19 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Куцика І.Б.;

адвоката Довбака О.Я. - представника позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 , на рішення Франківського районного суду міста Львова від 28 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в кінцевій редакції позовних вимог якого просила суд ухвалити рішення, яким: 1) визнати недійсним Договір № 52 оренди однокімнатної квартири АДРЕСА_1 ; 2) визнати недійсною Довіреність ОСОБА_3 на ОСОБА_4 , посвідчену 14 серпня 2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лозинською І. П. за реєстровим №1364 (в подальшому „спірна квартира, «Договір оренди» та «Довіреність»); 3) заборонити ОСОБА_3 укладати будь-які правочини щодо використання спірної квартири та 4) усунути перешкоди ОСОБА_1 у володінні та користуванні власним майном - належною їй часткою у спірній квартирі.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивачка ОСОБА_1 на підставі Договору дарування від 25.06.2002 року є власником 1/2 спірної квартири, у якій «прописано та проживає двоє осіб»: вона та ОСОБА_3 .

Повернувшись з-за кордону позивачка виявила у спірній квартирі незнайому людину. В подальшому було встановлено, що ОСОБА_5 14 серпня 2015 року в нотаріуса посвідчила довіреність на ОСОБА_4 , якою уповноважила останню бути її „представником з усіх без винятку питань, що стосуються (її) прав та інтересів як власника квартири АДРЕСА_1 , а також з питань укладення від мого імені договору найму (оренди) цієї квартири з будь-якими особами на термін та на умовах на її розсуд та здійснення від мого імені дій, пов`язаних з її утриманням.

На підставі цієї довіреності 26.11.2016 року було укладено Договір № 52 оренди квартири у приватної особи між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про надання в оренду спірної квартири.

Вважає, що надання такої довіреності та укладання договору оренди порушує її права, як співвласника квартири, та позбавляє її права користуватись нею, оскільки квартира є однокімнатною (т.1, а.с. 4-7; т.2, а.с. 63).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (т.3, а.с. 36-40).

Дане рішення оскаржив представник позивачки.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає неправомірним посилання суду на те, що оспорюваний договір оренди спірної квартири № 52 від 26.11.2015 року 21.07.2016 року сторонами цього договору розірвано шляхом підписання акту прийому-передачі житлового приміщення від 21.07.2016 року, оскільки згаданий акт „є фіктивним ... оскільки не містить ознак за якими можна ідентифікувати особу-орендаря.

Так само вважає неправомірним посилання суду на те, що довіреність, яка оспорюється, закінчила свою дію, оскільки „сторона відповідача повідомила, що ... натомість укладена нова довіреність аналогічного змісту (т.3, а.с. 46-49).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними міститься роз`яснення про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У позовній заяві правовою підставою визнання недійсними Довіреності та Договору оренди названо статтю 215 ЦК України, а саме: частину 3 згаданої статті.

У пункті 8 вище згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 міститься роз`яснення про те, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) на момент вчинення правочину вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, частиною 1 якої встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Матеріалами справи стверджується та визнається учасниками справи, що співвласниками спірної квартири є позивачка ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 (по 1/2 частці кожна), які є рідними сестрами.

В той же час, в спірній квартирі є зареєстрованою лише ОСОБА_3 (т.1, а.с. 19), а відтак твердження про те, що у спірній квартирі «прописано та проживає двоє осіб» (позивачка та ОСОБА_3 ), яке міститься у позовній заяві, не відповідає фактичним обставинам справи.

14 серпня 2015 року приватний нотаріус посвідчила Довіреність ОСОБА_3 , якою остання уповноважила ОСОБА_4 бути її „представником з усіх без винятку питань, що стосуються (її) прав та інтересів як власника квартири АДРЕСА_1 , а також з питань укладення від мого імені договору найму (оренди) цієї квартири з будь-якими особами на термін та на умовах на її розсуд та здійснення від мого імені дій, пов`язаних з її утриманням (т.1, а.с. 12).

Частиною 3 статті 244 ЦК України встановлено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Безспірним є те, що ОСОБА_3 , як співвласник спірної квартири, мала право видати іншій особі ( ОСОБА_4 ) довіреність для представництва її інтересів, як співвласника спірної квартири, перед третіми особами.

Ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять доводів стосовно того, яким саме актам законодавства суперечить зміст даної Довіреності.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсною Довіреності ОСОБА_3 від 14 серпня 2015 року і доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

26 листопада 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено Договір № 52 оренди квартири у приватної особи (т.1, а.с. 14-15), який позивачка також просить визнати недійсним.

Безспірним є те, що вирішення питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, та інших учасників процесу є визначальним для правильного вирішення спору.

Сторонами будь-якого договору оренди є орендодавець та орендар, а відтак саме вони є особами, прав та інтересів яких безпосередньо стосується вирішення спору про визнання недійсним договору оренди.

Визначення кола відповідачів є правом позивача (частина 1 статті 13 ЦПК України) і суд процесуально обмежений у повноваженнях щодо залучення до участі у справі відповідачів чи співвідповідачів (стаття 51 ЦПК України).

В той же час, позивачкою до кола відповідачів по справі орендаря за Договором оренди, який вона просить визнати недійсним ( ОСОБА_6 ), не залучено, хоча вирішення згаданої позовної вимоги безпосередньо стосується його прав та інтересів, як сторони цього договору.

За вище наведених обставин позовна вимога про визнання Договору оренди недійсним до задоволення не підлягає і доводи апеляційної скарги цього висновку також не спростовують.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1) і що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.2).

З урахуванням вище наведених норм, як процесуального, так і матеріального права в їх сукупності позовна вимога про накладення заборони на укладення відповідачкою ОСОБА_3 будь-яких правочинів щодо використання спірної квартири, співвласником якої вона є, у майбутньому до задоволення не підлягає, оскільки цивільним процесуальним законодавством передбачено захист прав, свобод чи законних інтересів особи, порушення, невизнання або оспорювання яких вже мало місце, а не на майбутнє (що ґрунтується на припущеннях позивача про наявність таких порушень у майбутньому), та суперечить закону, який регламентує загальні положення про здійснення права власності.

В суді апеляційної інстанції представник позивачки (апелянта) визнав, що як позивачка, так і відповідачка ОСОБА_3 фактично постійно проживають за межами України (в Греції; т.2, а.с. 12, 53-59; т.3, а.с. 10).

Первинна редакція позовної заяви від 23.06.2016 року не містила позовної вимоги про усунення перешкод позивачці ОСОБА_1 у володінні та користуванні спірною квартирою (т.1, а.с. 4-7) і така позовна вимога було заявленою представником позивачки шляхом подачі 13.04.2017 року (через майже 10-ть місяців) до суду заяви про збільшення позовних вимог (т.2, а.с. 63).

Відповідно, первинна редакція позовної заяви і не містить обґрунтування цієї позовної вимоги.

Однак, і згадана заява про збільшення позовних вимог від 13.04.2017 року жодного обґрунтування цієї вимоги, а саме: ким (відповідачами по справі ?) і які саме перешкоди чиняться позивачці ОСОБА_1 у володінні та користуванні спірною квартирою та докази таких перешкод - також не містить.

За вище наведених обставин і ця позовна вимога за її недоведеністю - до задоволення не підлягає.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Франківського районного суду міста Львова від 28 березня 2019 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 11 жовтня 2019 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.