Справа № 344/8046/17
Провадження № 22-ц/4808/1032/19
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Томин О.О.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільній частковій власності та визнання права власності на квартиру, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Домбровської Г.В. 06 червня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

26 червня 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільній частковій власності та визнання права власності на квартиру.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідачці на праві спільної часткової власності належить частка 1/4, а йому 3/4 квартири загальною площею 49,1 кв.м. При цьому, відповідачка зі своєю сім`єю самовільно, без попереднього погодження з ним, вселилися до цієї квартири та перешкоджають йому нею користуватися.

Згоди між ним та відповідачкою щодо порядку спільного володіння квартирою не досягнуто.

У зв`язку з тим, що він проживає однією сім`єю з особою, яка за станом здоров`я потребує певних умов домашнього побуту, а також з її сином, якому для підготовки до звітних сесій на факультеті менеджменту необхідні певні умови, а з відповідачкою у нього склалися недоброзичливі стосунки, спільне володіння і користування спірною квартирою є неможливим. Він та члени його сім`ї не забезпечені іншим житлом, крім спірної квартири, та не можуть проживати по місцю реєстрації.

Оскільки частка відповідачки є незначною відносно його частки, в перерахунку на житлову площу ця частка є значно меншою за норму на одну особу, визначену ЖК УРСР, квартиру неможливо поділити в натурі між співвласниками та її спільне використання неможливе, просив суд припинити право відповідачки на 1/4 частку у спільній частковій власності на квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на цю квартиру.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 червня 2019 року позов задоволено.

Припинено право ОСОБА_1 на 1/4 частку у спільній частковій власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості припиненої 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 . АДРЕСА_2 в розмірі 105 453,00 грн., що внесена ОСОБА_2 на депозитний рахунок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області згідно квитанції №30574226 від 05.06.2019 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що частка ОСОБА_1 у праві власності на спірну квартиру є незначною, в тому числі враховуючи площу квартири та розмір такої частки у перерахунку на житлову площу, частка відповідачки не може бути виділена в натурі, квартиру не можна поділити без втрати цільового призначення, спільне володіння та користування спірною квартирою є неможливим з врахуванням стану здоров`я дружини позивача та існування конфліктних відносин між сторонами, та таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто наявні підстави, передбачені ст. 365 ЦК України, для припинення права власності.

При цьому суд зазначив, що будь-яких належних доказів на підтвердження того, що в квартирі відповідачка проживає з іншими членами сім`ї, як і самого факту наявності у неї неповнолітніх дітей та чоловіка суду надано не було. Також відповідачкою не надано належних доказів на підтвердження факту відсутності у неї іншого житла.

Позивачем внесено на депозитний рахунок суду кошти в розмірі, що відповідає вартості частки відповідачки, яка визнана судом як обґрунтована. Відповідно припинення права власності на частку у праві власності відповідачки не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, враховуючи те, що позивачем відшкодовано ринкову вартість такої частки на момент ухвалення рішення у справі.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Так, судом не враховано того, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.08.2013 року вона є власником 3/8 частин спірної квартири та проживає в ній із своїми дітьми, у зв`язку з відсутністю іншого житла. Таким чином, внаслідок припинення права на частку у спільному майні вона буде позбавлена житла, що завдасть істотної шкоди її інтересам. Висновок суду про відсутність такої шкоди суперечить завданням та основним засадам цивільного судочинства.

Зазначає, що вимогами закону передбачено здійснення співвласниками права спільної часткової власності за їхньою згодою, вони можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю і кожен із них має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Позивач не дбав про спільне майно, натомість вона оплачувала комунальні послуги за квартиру та зробила в ній ремонт.

Також вона як власник майна має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Вказує на необґрунтованість визнання її частки у праві власності на спільне майно незначною, оскільки поняття «незначна частка» є оціночним і має встановлюватися виходячи конкретних обставини справи та умовою припинення права на частку є саме незначний розмір частки у праві, а не частини спільного майна, яка припадає на цю частку. Тому суд дійшов помилкового висновку суду про те, що її частка у праві власності на спірну квартиру є незначною.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач спростовує твердження апелянта про те, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.08.2013 року вона є власником 3/8 частин спірної квартири, оскільки у вказаному свідоцтві допущена помилка та згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.06.2015 позивачу належить частка 3/4.

Вважає, що частка відповідачки є незначною відносно його частки, як в перерахунку загальної так і житлової площі, її розмір не дозволяє виділити окрему кімнату та проживання апелянта в квартирі з дітьми вказує на неможливість співжиття на площі невеликого розміру.

Також заперечує доводи апелянта про оплату комунальних послуг, оскільки така оплата нічим не підтверджена, натомість ним подано докази, що вказують на наявність заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг.

Вказує, що неприязні відносини між ним та відповідачкою, яка перешкоджає йому у здійсненні прав володіння та користування квартирою, зумовлюють необхідність припинення права на її частку, як реалізації ефективного способу правового захисту, що повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Зазначив, що у разі задоволення апеляційної скарги вирішення спору між сторонами в подальшому буде безперспективним.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнала.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом встановлено, що 14.08.2013 року за відповідачкою зареєстровано право власності на частку 3/8 квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину № 5-442 виданого 14.08.2013 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Федчук О.Б., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.08.2013 року № 7967453 (а.с. 26, 60).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 5-442 виданого 14.08.2013 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Федчук О.Б., спадкоємцем ОСОБА_3 на 3/4 частки спадщини, яка складається з 1/2 частин квартири АДРЕСА_1 , є відповідачка, яка зазначена у заповіті (а.с. 24, 59 ).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.06.2015 року № 39420364 за позивачем 20.06.2015 року зареєстровано право власності на частку 3/4 квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину № 5-371 виданого 20.06.2015 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Федчук О.Б. (а.с. 6, 115, 116).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом № 5-371, виданого 20.06.2015 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Федчук О.Б., спадкоємцем спадщини ОСОБА_4 , яка складається з 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 позивач у даній справі (а.с. 115).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 27.02.2019 року № 157827041, співвласниками квартири АДРЕСА_1 є позивач, частка якого складає 3/4, та відповідачка, частка якої складає 1/4 (а.с. 117-118).

Відповідно до технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 така розташована на 2-му поверсі 12-ти поверхового будинку, складається з двох кімнат житловою площею 29,1 кв.м., загальна площа квартири 49,1 кв.м. (а.с. 61-62).

Згідно Звіту про оцінку майна №18/05/03 від 21 травня 2018 року ринкова вартість квартири становить 421 812,00 коп. (а.с. 46-65).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Вимогами ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Правовою підставою для припинення права на частку у спільному майні є стаття 365 ЦК України.

Відповідно до вказаної статті право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 зроблено висновок, що стаття 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, у пунктах 1-3).

Закріплена пунктом 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Позивачем доведено неможливість виділу в натурі належної відповідачці 1/4 частки спірної двокімнатної квартири, неможливість спільного користування квартирою, та суд першої інстанції визнав цю частку незначною, враховуючи загальну та житлову площу квартири, а також співвідношення частки відповідачки в перерахунку на житлову площу з нормою житлової площі, встановленою ЖК УРСР.

Однак з обґрунтуванням висновку суду щодо визнання частки незначною погодитися не можна, оскільки розмір частини спільного майна, що припадає на частку, жодним чином не може вказувати на те, що така частка є незначною.

Разом з тим, позивачем не надано суду доказів того, що припинення права відповідачки на її частку не завдасть істотної шкоди її інтересам як співвласника та членам її сім`ї.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідачка зі своєю сім`єю на даний час проживає в спірній квартирі. Дана обставина визнається сторонами та вказується ними у своїх заявах по суті справи, а у суду немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільності її визнання.

При вирішенні справи суд першої інстанції встановив факт проживання ОСОБА_1 в спірній квартирі, натомість дійшов висновку про те, що припинення права власності на належну їй частку у такій не завдасть істотної шкоди її інтересам чи інтересам її сім`ї, посилаючись на відшкодування позивачем ринкової вартості такої частки на момент постановлення рішення у справі та те, що доказів на підтвердження факту проживання членів сім`ї відповідачки в спірній квартирі не надано.

Відповідно з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують наявність іншого житла, яке належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, та встановлення факту проживання членів сім`ї відповідачки в спірній квартирі, висновок суду першої інстанції, що таке припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, як визначальної обставини при вирішенні даних спорів, є необґрунтованим.

Також в матеріалах справи відсутні докази того, що відшкодування ринкової вартості частки відповідачки у майні зможе забезпечити її право на житло.

Позбавивши відповідачку права власності на майно, суд першої інстанції не надав належну оцінку межам допустимого (розумного) втручання у права власника, не забезпечив справедливий баланс інтересів обох сторін, не надав оцінки, чи є виправданим (необхідним) таке втручання у право відповідача на майно за встановлених судом обставин та чи дотримано справедливого балансу щодо компенсації відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи вищенаведене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на ОСОБА_2

Тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 1581,80 грн. витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 06 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільній частковій власності та визнання права власності на квартиру відмовити.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області повернути ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 , сплачені ним на депозитний рахунок для зарахування коштів, внесених у вигляді застави (частки майна, попередньо визначеної суми судових витрат тощо) кошти в сумі 105 453,00 (сто п`ять тисяч чотириста п`ятдесят три грн. 00 коп.) грн. згідно квитанції № 30574226 від 05.06.2019 року.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 , 1581,80 (одна тисяча п`ятсот вісімдесят одну грн. 80 коп.) грн. витрат по оплаті судового збору.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2019 року.