ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року

м. Черкаси

справа № 692/648/18

провадження 22-ц/821/212/19
категорія: 307010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Єльцова В.О.

суддів: Бородійчук В.Г., Нерушак Л.В.

секретаря: Попової М.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник позивачів: адвокат Колісник Лариса Олександрівна

відповідач: ОСОБА_3 ,

представник відповідача: адвокат Скригонюк Микола Іванович

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 28 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

До суду звернулися позивачі з позовом про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування. Позов мотивували тим, що вони народилися в смт. Шрамківка Драбівського району Черкаської області, їх батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які перебували в шлюбі з 16.02.1985 по 12.03.1992 р. За період шлюбу батьки спільно придбали житловий будинок за спільні кошти. Договір купівлі-продажу будинку укладений 08.08.1986 року між ОСОБА_5 та їх батьком ОСОБА_3 . Після розлучення батьки залишилися проживати у будинку та користувалися спільним сумісним майном за домовленістю. 30.01.2005 року їхня мати ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частини житлового будинку з надвірним будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На час смерті матері з нею проживав її син ОСОБА_1 , який вважається таким, що прийняв спадщину. ОСОБА_2 прийняла спадщину у встановлений судом додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини. За заявою позивача ОСОБА_2 державним нотаріусом зареєстровано спадкову справу після смерті ОСОБА_4 . Враховуючи, що спірний будинок належав за життя їхньої матері та батьку на праві спільної сумісної власності подружжя, спадщина відкрилася тільки на частку матері. З урахуванням того, що батьки розлучилися задовго до смерті матері спадкоємцями 1/2 частки, що належала ОСОБА_4 є її діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , батько заперечує право позивачів на успадкування частки матері та не надає оригінали документів на житловий будинок. В 2017 році позивачі звернулися до нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку житлового будинку, проте нотаріус повідомив про неможливість видачі вказаних свідоцтв у зв`язку з відсутністю документу, що посвідчує право власності ОСОБА_4 на частку будинку. Оскільки вирішити питання щодо спадкування частки матері в позасудовому порядку неможливо, позивачі вимушені звернутися до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 28.05.2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час купівлі спірного будинку питання спільного майна подружжя визначалося Кодексом про шлюб та сім'ю України. Згідно ст.22, ч.1 ст.28, ч.2,3 ст.29 даного кодексу передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Мати позивачів ОСОБА_4 після розірвання шлюбу протягом строку позовної давності не заявила свого права на частину будинку придбаного під час шлюбу, а тому, на думку суду вона втратила права на вказане майно. Тобто, частина спірного будинку не увійшла до спадкового майна померлої ОСОБА_4 , а тому не може бути успадкована позивачами. Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 28.10.2016 року вирішувався позов, предметом якого були житлові права ОСОБА_6 , і факт розлучення батьків ОСОБА_1 у 1992 році суду відомий не був, а тому дане рішення суд не може прийняти до уваги.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

У червні 2019 року позивач ОСОБА_1 подав до Апеляційного суду Черкаської області апеляційну скаргу, в якій просить рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 28 травня 2019 року скасувати, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, неправильне тлумачення закону, та не застосування законну, який підлягає застосуванню, та постановити нове рішення , яким задовольнити позовні вимоги.

У червні 2019 року позивач ОСОБА_2 подала до Апеляційного суду Черкаської області апеляційну скаргу, в якій просить рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 28 травня 2019 року скасувати, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення 1 інстанції, при його ухваленні допущено неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, неправильне тлумачення закону та не застосування закону, який підлягав застосуванню, та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 мотивована тим, що судом 1 інстанції помилково було застосовано ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України до спірних правовідносин між сторонами в частині позовної давності щодо поділу майна, яке є у спільній сумісній власності подружжя як підставу для відмови у позові.

Зазначає, що поділ майна, що є у спільній сумісній власності є правом, а не обов`язком подружжя, яке розлучилося. Трирічний строк позовної давності щодо вимог про поділ спільного майна подружжя згідно ст. 28 КпШС України застосовувався лише в тому випадку, якщо між подружжям виникав спір щодо поділу цього майна. При відсутності спору сторони мали право володіти, користуватися та розпоряджатися майном, яке було їх спільною сумісною власністю. Трирічний строк позовної давності застосовується з часу, коли особа довідалась про порушення свого права (ст. 76 ЦК УРСР 1963).

Апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 також мотивована тим, що судом 1 інстанції помилково було застосовано ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України до спірних правовідносин між сторонами в частині позовної давності щодо поділу майна, яке є у спільній сумісній власності подружжя як підставу для відмови у позові.

Зазначає, що поділ майна, що є у спільній сумісній власності є правом, а не обов`язком подружжя, яке розлучилося. Трирічний строк позовної давності щодо вимог про поділ спільного майна подружжя згідно ст. 28 КпШС України застосовувався лише в тому випадку, якщо між подружжям виникав спір щодо поділу цього майна. При відсутності спору сторони мали право володіти, користуватися та розпоряджатися майном, яке було їх спільною сумісною власністю. Трирічний строк позовної давності застосовується з часу, коли особа довідалась про порушення свого права (ст. 76 ЦК УРСР 1963).

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

В серпні 2019 року відповідач ОСОБА_3 подав відзив на апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Однак, до відзиву не додано докази про направлення його примірників іншим учасникам справи, а тому не береться до уваги апеляційним судом.

Надходження апеляційних скарг до суду апеляційної інстанції

09 липня 2019 року до апеляційного суду Черкаської області надійшли апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 28 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 липня 2019 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Храпко В.Д., судді Гончар Н.І., Сіренко Ю.В.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 09 липня 2019 року відкрито апеляційне провадження.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» апеляційний суд Черкаської області ліквідовано, утворено Черкаський апеляційний суд.

Відповідно до ч. 5 ст 31 ЦПК України у разі ліквідації суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом.

26 липня 2019 року розпочав свою роботу Черкаський апеляційний суд, у зв`язку з чим йому була передана для розгляду вказана цивільна справа.

За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями через систему документообігу суду 06 серпня 2019 року визначено для розгляду суддю (суддю-доповідача) Черкаського апеляійного суду Єльцова В.О., членів колегії суддів: Бородійчук В.Г., Нерушак Л.В.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року цивільну справу прийнято до свого провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників про її розгляд та з викликом сторін в судове засідання.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, відповідно до копій свідоцтв про народження позивачів, їхніми батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Шлюб між батьками позивачів розірвано 12.03.1992 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. Згідно свідоцтва про смерть вбачається, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до копії договору купівлі-продажу будинку укладеного 08 серпня 1986 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 останній купив житловий будинок з надвірним будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Сторони визнають даний договір належним та допустимим доказом, як і факт власності відповідача на будинок. Також сторони визнають той факт, що будинок було придбано під час перебування батьків позивача у шлюбі, сумнівів у доброчесності визнання даних фактів у суду не має. Вулицю Чапаєва в с. Шрамківка Драбівського району Черкаської області перейменовано на вулицю ОСОБА_7 , що підтверджується витягом з розпорядження Шраміквської селищної ради Драбівського району Черкаської області від 19.02.2016 року № 04.

Позивачі по справі є спадкоємцями після смерті своєї матері ОСОБА_4 , які прийняли спадщину. ОСОБА_2 прийняла спадщину шляхом звернення до нотаріуса з відповідною заявою, копія якої є в матеріалах справи, а ОСОБА_1 прийняв спадщину, оскільки на час смерті матері був неповнолітнім (ч.4 ст.1268 ЦК України).

Згідно з ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На час купівлі спірного будинку питання спільного майна подружжя визначалося Кодексом про шлюб та сім`ю України. Згідно ст.22, ч.1 ст.28, ч.2, 3 ст.29 даного кодексу передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Мати позивачів ОСОБА_4 після розірвання шлюбу протягом строку позовної давності не заявила свого права на частину будинку придбаного під час шлюбу, а тому, на думку суду вона втратила права на вказане майно. Тобто, частина спірного будинку не увійшла до спадкового майна померлої ОСОБА_4 , а тому не може бути успадкована позивачами. Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 28.10.2016 року вирішувався позов, предметом якого були житлові права ОСОБА_1 , і факт розлучення батьків ОСОБА_1 у 1992 році суду відомий не був, а тому дане рішення суд не може прийняти до уваги.

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду 1 інстанції не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копій свідоцтв про народження позивачів, їхніми батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Шлюб між батьками позивачів розірвано 12.03.1992 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. Згідно свідоцтва про смерть вбачається, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до копії договору купівлі-продажу будинку укладеного 08 серпня 1986 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 останній купив житловий будинок з надвірним будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Сторони визнають даний договір належним та допустимим доказом, як і факт власності відповідача на будинок. Також сторони визнають той факт, що будинок було придбано під час перебування батьків позивача у шлюбі, сумнівів у доброчесності визнання даних фактів у суду не має. Вулицю Чапаєва в с. Шрамківка Драбівського району Черкаської області перейменовано на вулицю ОСОБА_7 , що підтверджується витягом з розпорядження Шраміквської селищної ради Драбівського району Черкаської області від 19.02.2016 року № 04.

Позивачі по справі є спадкоємцями після смерті своєї матері ОСОБА_4 , які прийняли спадщину. ОСОБА_2 прийняла спадщину шляхом звернення до нотаріуса з відповідною заявою, копія якої є в матеріалах справи, а ОСОБА_1 прийняв спадщину, оскільки на час смерті матері був неповнолітнім (ч.4 ст.1268 ЦК України).

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що на час купівлі спірного будинку питання спільного майна подружжя визначалося Кодексом про шлюб та сім`ю України та для вимог про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Оскільки, мати позивачів ОСОБА_4 після розірвання шлюбу протягом строку позовної давності не заявила свого права на частину будинку, придбаного під час шлюбу, а тому, на думку суду, вона втратила права на вказане майно. Тобто, частина спірного будинку не увійшла до спадкового майна померлої ОСОБА_4 .

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що судом було неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, та неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України (далі - СК) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (надалі - СК України) цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Судом встановлено, що спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають ст.ст. 22, 24, 28, 29 КпШС України.

Вирішуючи справу по суті, апеляційний суд виходить з того, що згідно зі ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до вимог ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

У пункті 9 постанови N 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27 1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Апеляційний суд встановив, що спірний житловий будинок набуто ОСОБА_3 у власність на підставі чинного договору купівлі-продажу від 08.08.1986 року, укладеного під час перебування ОСОБА_3 в шлюбі з ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Чинні на час набуття вказаного житлового будинку у власність норми Закону України «Про власність» (ст. 16), КШС України (ст. 22), передбачали, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном; подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином, відповідно до прямої вказівки закону житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , був набутий подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спільну сумісну власність із презумпцією рівності їх часток у праві власності, на що придбання вищевказаного житлового будинку на ім`я одного з подружжя ( ОСОБА_3 ) та реєстрація за ним права власності не впливає. У справі немає доказів інших, окрім як визначених законом умов набуття подружжям права власності на це майно, відмови ОСОБА_4 від свого права тощо.

Як вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 11.04.1997, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Драбівської райдержадміністрації Черкаської області, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 12 березня 1992 року зроблений запис №35.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, за загальним правилом, у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (ст.ст. 28, 29 КШС України).

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності (ст. 29 ч. 3 КШС України). За приписами ст. 76 ЦК Української РСР (1963 р.), перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов; право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Оскільки спору між колишнім подружжям щодо поділу майна не виникало, право не порушувалось, у справі немає доказів про виникнення порушення права одного з подружжя, ОСОБА_3 не ставив питання про виселення ОСОБА_4 , тому строк позовної давності не можу бути застосований до даних правовідносин.

В Постанові Касаційного цивільного Суду у складі Верховного Суду у справі №647/1683/15-ц від 28.02.2018 зазначено, що сам факт не звернення особи до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.

Отже, суд 1 інстанції не врахував вищенаведених положень щодо права спільної сумісної власності подружжя у разі розірвання шлюбу та щодо початку перебігу позовної давності, не врахував інших норм закону щодо права власності та його захисту, не перевірив доводів щодо обґрунтованості позову та помилково дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 втратила право на вищевказане майно після розірвання шлюбу.

Встановлено також, що після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилася спадщина, яку прийняли її діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які мають право на спадкову масу в рівних долях (ч. 1 ст. 1267 ЦК України).

Враховуючи матеріальні норми щодо рівності часток у майні, що є спільною сумісною власністю подружжя, до складу спадщини після смерті співвласника житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 ввійшло право на Ѕ частки у спільному сумісному майні подружжя (ст. 1226 ЦК України). Тобто частка спадкодавця ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності на житловий будинок становить Ѕ.

Статтею 1218 ЦК України зазначено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. (ст.1270 ЦК).

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до листа про результати розгляду заяви №164/02-14 від 07.10.2017 року Драбівської державної нотаріальної контори Лябчук Н.В. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на ј частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , в зв`язку з тим, що з копії договору купівлі-продажу, посвідченого Шрамківською сільською радою, Драбівського району Черкаської області 08 серпня 1986 року за р.№48 встановлено, що вищевказаний житловий будинок перебуває у власності ОСОБА_3 , тобто ОСОБА_4 при житті не виділила свою частку у спільному майні подружжя. У зв`язку з цим і документ, що посвідчує право власності ОСОБА_4 на частку вказаного будинку відсутній. Тому у нотаріуса немає правових підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину.

Свідоцтв про право на спадщину по цій спадковій справі не видавалось.

Таким чином, спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_4 є її син ОСОБА_1 та донька ОСОБА_2 , які у встановлений законодавством строк прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 , що підтверджується матеріалами справи.

Враховуючі, що сторони по справі є спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_4 , які у встановлений законодавством строк прийняли спадщину і частки спадкоємців є рівними, то апеляційний суд дійшов до висновку, що після смерті спадкодавця право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку в порядку спадкування перейшло до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Тому заявлені ними позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду Україні №7 від 30.05.2008 року зазначено, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до Листа ВССУ «Про судову практику при розгляді цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13, при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: - місце відкриття спадщини; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки, при розгляді справи судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального права, а саме неправильне тлумачення закону, що призвело до невірних правових висновків у тих правовідносинах, що виникли між сторонами, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті позовних вимог.

Крім того, у відповідності ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме квитанції № 0.0..1 від 24 липня 2018 року (а.с. 1) та квитанції № 0.0..1 від 24 липня 2018 року (а.с. 2) ОСОБА_2 та ОСОБА_1 сплатила за подачу позовної заяви по 704 грн. 80 коп. кожний судових витрат..

Оскільки позовні вимоги задоволено повністю, тому суд апеляційної інстанції при вирішенні питання про розподіл судових витрат вважає, що вони підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь позивачів.

Тому, з урахуванням вищеприведених норм чинного законодавства, з врахуванням доводів апеляційних скарг колегія суддів дійшла висновку, що обгрунтування вимог апеляційних скарг є доведеними і дають підстави для скасування судового рішення з постановленням нового висновку суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 28 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування,скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування,що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування,що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 704 грн. 20 коп. судових витрат кожному.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді