Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 266/3229/16-ц

провадження № 61-35885св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 травня 2017 року у складі головуючого-судді Курбанової Н. М. та рішення Апеляційного суду Донецької області від 13 липня 2017 року у складі колегії суддів: Мальцевої Є. Є., Баркова В. М., Биліни Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовами до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), ОСОБА_3 про тлумачення угоди та про припинення іпотеки.

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 вересня 2016 року вказані позови об`єднано в одне провадження.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що у забезпечення кредитного договору № CM-SME/107/078/2008, укладеного 04 березня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 , за умовами якого остання отримала кредит в розмірі 600 000 доларів США, між ним та банком 04 березня 2008 року було укладено договір іпотеки № РМ-SME/107/078/2008, предметом якого є база відпочинку «Волна», що розташована по АДРЕСА_1 . Пунктом 6.4.2 договору іпотеки передбачено, що при виникненні іпотечного випадку іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю іпотечне повідомлення (цінним листом або з повідомленням про вручення за адресою, вказаною у цьому договорі) з вказівкою про загальну суму боргових зобов`язань та граничний строк погашення боргових зобов`язань. У випадку непогашення іпотекодавцем боргових зобов`язань у строк, передбачений в іпотечному повідомленні, право власності на предмет іпотеки переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя в день, наступний за останнім днем строку погашення боргових зобов`язань, вказаному в іпотечному повідомленні. При цьому, іпотекодержатель зобов`язаний реалізувати предмет іпотеки протягом одного року, а суму отриману від реалізації, направити на погашення боргових зобов`язань та інших фактичних вимог. Залишок коштів отриманих від реалізації предмета іпотеки, після погашення боргових зобов`язань, інших фактичних вимог та відшкодування всіх витрат іпотекодержателя, повертається іпотекодавцю відповідно до чинного законодавства України.

19 грудня 2008 року банк відправив йому іпотечне повідомлення № 100-04-8337, яким запропонував у тридцятиденний термін - до 18 січня 2009 року погасити повну заборгованість за кредитним договором в розмірі - 657 889,47 доларів США. У зв`язку з чим, у ПАТ «ОТП Банк» виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення невиконаних зобов`язань за кредитним договором та він набув права власності на предмет іпотеки.

Проте, згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 59057696, ПАТ «ОТП Банк» порушив строк виконання пункту 6.4.2. договору іпотеки. Крім того, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 10 від 17 квітня 2015 року вартість бази відпочинку «Волна» складає 32204 доларів США і вона знаходиться у непридатному для експлуатації стану - тобто предмет іпотеки є повністю знищеним, в той час як пунктом 4.4 договору іпотеки первісна вартість предмета іпотеки визначена у сумі 1 000 611,49 доларів США. Після знищення предмет іпотеки не був відновлено та/або змінено.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 , посилаючись на вимоги статті 17 Закону України «Про іпотеку», статті 593 ЦК України та на порушення банком строку виконання зобов`язання щодо реалізації предмету іпотеки, передбаченого пунктом 6.4.2. договору іпотеки, просив визнати іпотеку припиненою.

Крім того, через виникнення сумнівів щодо намірів іпотекодержателя і обов`язковості настання подій при здійсненні ним дій, зазначених у пункті 6.4.2 договору іпотеки і обов`язковість подальшої поведінки іпотекодержателя, ОСОБА_1 просив дати тлумачення угоді іпотеки в цілому та пункту 6.4.2 з застереженням до зазначеного підпункту, роз`яснивши йому наміри і волю іпотекодержателя щодо всієї угоди іпотеки в цілому, а також пункту 6.4.2 з застереженням до зазначеного підпункту; час переходу права власності на предмет іпотеки в разі невиконання вимог іпотечного повідомлення; обов`язковість подальшої поведінки іпотекодержателя в зв`язку з звичаями ділового обороту і вимогами законодавства України, що регламентують оформлення права власності на предмет іпотеки та/або його подальшого продажу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про припинення іпотеки відмовлено, вимоги про тлумачення правочину задоволено частково. Розтлумачено укладений 04 березня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 договір іпотеки № РМ-SME/107/078/2008 наступним чином: ПАТ «ОТП Банк» набув право власності на предмет іпотеки 13 травня 2016 року, з вказаної дати право власності на предмет іпотеки перейшло до іпотекодержателя - ПАТ «ОТП Банк». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правові підстави для припинення іпотеки відсутні, оскільки в судовому порядку встановлено, що ПАТ «ОТП Банк» не порушено строк виконання зобов`язання, встановлений пунктом 6.4.2 договору іпотеки. Зобов`язання за кредитним договором, забезпеченим договором іпотеки, у повному обсязі не виконані, предмет іпотеки не реалізований. Задовольняючи частково вимоги про тлумачення правочину, місцевий суд встановив дату набуття банком права власності на предмет іпотеки, відмовивши в решті вимог вказавши, що намір, воля та подальша поведінка іпотекодержателя щодо договору іпотеки не потребують тлумачення, оскільки прямо передбачені змістом такого правочину.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 13 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 травня 2017 року в частині тлумачення договору іпотеки № РМ-SME/107/078/2008 від 04 березня 2008 року щодо моменту набуття ПАТ «ОТП Банк» права власності на предмет іпотеки скасовано, у задоволенні вимог ОСОБА_1 про тлумачення договору іпотеки відмовлено повністю.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для припинення іпотеки та тлумачення договору іпотеки, оскільки зі змісту правочину не вбачається, що він носить суперечливий характер, що неможливо встановити волю і намір сторін, або є інші причини для його тлумачення. При цьому зазначив, що суд помилково встановив певні конкретні обставини, які наступили внаслідок виконання умов договору іпотеки, що не оспорюється сторонами та не є предметом позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У серпні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції в порушення вимог статті 213 ЦК України дав тлумачення про дату, а саме коли ПАТ «ОТП Банк» набуло право власності на предмет іпотеки, що взагалі не було ні предметом тлумачення, ні предметом позову. Апеляційний суд без посилання на відповідну правову норму права взагалі відмовив у тлумаченні пункту 6.4.2 договору іпотеки. Суди не дослідили наявних у справі доказів, не надали їм належної оцінки, та не вирішеними питання про тлумачення пункту 6.4.2 договору іпотеки та всього договору в цілому.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 липні 2018 року справу 266/3229/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», ОСОБА_3 про тлумачення угоди та про припинення іпотеки передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення апеляційного суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 04 березня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № CM-SME/107/078/2008, за умовами якого остання отримала кредит в розмірі 600 000 доларів США для придбання нерухомого майна строком до 06 березня 2023 року.

У забезпечення цього договору, того ж дня між банком та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки№ РМ-SME/107/078/2008, згідно якого позивач передав в іпотеку ПАТ «ОТП Банк» належну йому на праві власності базу відпочинку «Волна», що розташована по АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 6.4.2 договору іпотеки при виникненні іпотечного випадку іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю іпотечне повідомлення (цінним листом або з повідомленням про вручення за адресою, вказаною у цьому договорі) з вказівкою про загальну суму боргових зобов`язань та граничний строк погашення боргових зобов`язань. У випадку непогашення іпотекодавцем боргових зобов`язань у строк, передбачений в іпотечному повідомленні, право власності на предмет іпотеки переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя в день, наступний за останнім днем строку погашення боргових зобов`язань, вказаному в іпотечному повідомленні. При цьому, іпотекодержатель зобов`язаний реалізувати предмет іпотеки протягом одного року, а суму отриману від реалізації, направити на погашення боргових зобов`язань та інших фактичних вимог. Залишок коштів отриманих від реалізації предмета іпотеки, після погашення боргових зобов`язань, інших фактичних вимог та відшкодування всіх витрат іпотекодержателя, повертається іпотекодавцю відповідно до чинного законодавства України.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 25 лютого 2014 року, залишеними без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2014 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до ПАТ «ОТП Банк» про зобов`язання зареєструвати право власності на предмет іпотеки, розірвання кредитного договору та стягнення різниці між розміром заборгованості за кредитним договором та вартістю предмету іпотеки.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що 21 серпня 2008 року банк направив ОСОБА_3 досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, а 19 грудня 2008 року направив ОСОБА_1 іпотечне повідомлення із визначенням граничного строку сплати заборгованості за кредитним договором.

11 травня 2009 року ОСОБА_1 передав банку предмет іпотеки відповідно до акта прийняття-передачі.

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 25 травня 2009 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу його банком із застосуванням процедури продажу, визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 59057696 право приватної власності на базу відпочинку «Волна», що розташована по АДРЕСА_1 належить ПАТ «ОТП Банк», на підставі договору іпотеки № РМ-SМЕ 107/078/2008 від 04 березня 2008 року, дата державної реєстрації - 13 травня 2016 року.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 просив дати тлумачення договору іпотеки № РМ-SМЕ 107/078/2008 від 04 березня 2008 року в цілому та окремо пункту 6.4.2 цього договору, та визнати дату припинення договору іпотеки.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з статтею 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу, у разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьої цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом вказаної статті тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов`язком за умови наявності спору.

Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі.

Потреба у тлумаченні правочину виникає у зв`язку з неповнотою або недостатньою ясністю окремих його умов. Саме тому при тлумаченні правочину суди повинні брати до уваги однакове для всього змісту правочину буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, вжитих у правочині.

Враховуючи викладене, апеляційний суд змінюючи частково рішення суду першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, обґрунтовано виходив з того, що заявляючи позовні вимоги про тлумачення договору іпотеки в цілому та окремо його пункту 6.4.2, позивач фактично мав намір ревізувати попередні рішення суду для вирішення вимог про припинення договору іпотеки з моменту, визначеного позивачем, що суперечить вимогам статті 213 ЦК України про тлумачення умов договору, оскільки зі змісту договору іпотеки не вбачається, що він носить суперечливий характер, що неможливо встановити волю і намір сторін, або є інші причини для його тлумачення. Також суд апеляційної інстанції вірно зазначив про помилкове встановлення судом першої інстанції певних конкретних обставин, що наступили внаслідок виконання умов договору іпотеки, що не оспорюється сторонами та не є предметом позову.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що судами першої та апеляційної інстанції порушено вимоги статті 213 ЦК України, є безпідставними, оскільки необхідною умовою для тлумачення правочину відповідно до статті 213 ЦК України є наявність у договорі незрозумілих слів, понять термінів, які не дають змоги з`ясувати дійсні наміри сторін при підписанні договору, проте у зазначеному договорі відсутні будь-які формулювання, які ускладнювали б виконання цього договору

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Оскаржувані рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції у не скасованій частині відповідають критерію обґрунтованості.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення першої інстанції в нескасованій частині та рішення апеляційного суду залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 травня 2017 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Донецької області від 13 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко