Справа № 296/5202/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" вересня 2019 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Маслак В.П.,

за участю секретаря судового засідання Тузенко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третьої особи: Органу опіки та піклування Житомирської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною позовною заявою та просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком.

Вимоги обгрунтовані тим, що 27.11.2009р. між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Житомирським міським відділом реєстрації актів цивільного стану. Актовий запис №2200. В шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_3 . Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 16.03.2016р. у справі №296/13453/15-ц шлюб між позивачем та відповідачем розірвано та малолітнього сина залишено при матері. Після рішення суду малолітній син ОСОБА_3 залишився проживати з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач за власним бажанням залишила сина з батьком. Позивач має можливість створити всі необхідні та належні умови для проживання та нормального розвитку дитини. Позивач займався вихованням, навчанням малолітнього сина ОСОБА_3 та забезпечував його матеріально всім необхідним. Відповідач не надавала фінансової підтримки позивачу. ОСОБА_3 , відвідуючи ЗОШ №20, показував гарні успіхи у навчанні. Позивач є власником частини квартири АДРЕСА_2 . За час проживання малолітнього сина з позивачем, відповідач забирала ОСОБА_4 тільки на прогулянки, оскільки квартира, в якій вона проживає не пристосована для дитини (відсутнє місце для навчання дитини, ліжко для відпочинку). Після розмови з відповідачем, остання силоміць забрала спільного сина ОСОБА_3 з навчального закладу, з того часу дитина почала проживати з матір`ю. Проте, син хоче проживати з батьком. Відповідач не має можливості дати дитині належного виховання, не може забезпечити матеріально, не може забезпечити дитині належні умови проживання. Позивач посилаючись на те, що має постійний дохід, можливість забезпечити дитині належні умови проживання, бажання самої дитини проживати з батьком, просить позовні вимоги задовольнити та змінити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , визначивши його місце проживання з батьком.

Позивач в заяві від 17.09.2019р. просив розгляд справи здійснювати у його відсутність, позовні вимоги просив задовольнити (а.с.41).

Відповідач в заяві від 17.09.2019р. не заперечувала проти розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги визнала та просила позов задовольнити (а.с.44).

Представник третьої особи в заяві просив суд розглядати справу за його відсутності, підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити (а.с.45).

Оскільки відповідач визнав позов, суд на підставі положень ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами розгляду підготовчого засідання ухвалює рішення.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши сторони, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Матеріали справи свідчать, що сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 (а.с.10).

З 27.11.2009р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 16.03.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Малолітнього ОСОБА_3 залишено при матері ОСОБА_5 (а.с.11).

Згідно матеріалів позовної заяви після розірвання шлюбу, дитина залишилась проживати з батьком.

Як вже зазначалось, в заяві від 17.01.2019р. відповідач не заперечувала, щоб суд визначив місце проживання дитини разом з батьком.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Таким чином, враховуючи, що позов визнано відповідачем, на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком відповідатиме інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

При вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд керується ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 77-83, 89, 95, 259, 263, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( місце проживання : АДРЕСА_3 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ), третя особа - Орган опіки та піклування Житомирської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини задовольнити в повному обсязі.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Корольовський районний суд міста Житомира.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Cуддя В. П. Маслак