Справа № 526/2368/18
Провадження № 2/526/146/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2019 року Гадяцький районний суд Полтавської області в складі

головуючої судді Тищенко Л.І.

з участю секретаря Синепол С.А.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача КНП Гадяцька центральна районна лікарня

Перскевича П.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Гадяч цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі головного лікаря Гадяцької центральної районної лікарні, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Держави Україна в особі головного лікаря Гадяцької центральної районної лікарні, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у розмірі 1 500 000 (один мільйон п`ятсот тисяч) гривень.

У позовній заяві позивач зазначає, що він неодноразово звертався до лікарів Гадяцької лікарні, з метою оформлення групи інвалідності з дитинства, тобто, щоб лікарі направили його на обласну МСЕК, але результат був нульовим. Він отримував одні відписки. 19 лютого 1996 року, він офіційно звернувся до головного лікаря Гадяцького району ОСОБА_2 та 01 березня 1996 року отримав відповідь, відповідно до якої відсутні підстави для встановлення інвалідності та призначення йому пенсії. У 2010 році обласною МСЕК йому встановлено третю групу інвалідності з вадами зору. Він не погодився з таким рішенням, тому, за його наполяганням, обласною МСЕК у 2016 році йому встановлено другу групу інвалідності з вадами зору і серця. Він продовжував відстоювати свої права і, як результат, 16 липня 2018 року Полтавська обласна МСЕК визнала його особою з інвалідністю з дитинства з вадами зору з 02 липня 2018 року. Йому призначено державну соціальну допомогу, як особі з інвалідністю з дитинства у розмірі 1452 грн на місяць та пенсію по втраті годувальника у розмірі 2904 грн. З вини головного лікаря Гадяцької лікарні він 26 років не отримував належного лікування та достойної пенсії і соціальної допомоги. Завдяки втручанню Центральної медико-соціальної експертної комісії України та прем`єр-міністра України вирішено питання з інвалідністю з дитинства.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просить стягнути з держави Україна на його користь суму не отриманої вчасно пенсії та соціальної допомоги у розмірі 1 500 000 грн (за 312 місяців), починаючи з 1992 року.

У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача КНП «Гадяцька центральна районна лікарня» Гадяцької районної ради Перскевич П.В. позов ОСОБА_1 не визнав, суду пояснив, що Гадяцька ЦРЛ є комунальним, а не державним закладом. Головний лікар не являється посадовою особою та не може бути відповідачем у даній справі. Окрім того, зазначив про відсутність причинного зв`язку між діями Гадяцької ЦРЛ, які на думку позивача є неправомірними, і завданою шкодою, також акцентував увагу на те, що позивачем не розмежовано розмір збитків та не зазначено у чому заключається завдана йому моральна шкода з точки зору роз`яснень Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995.

Представник третьої особи Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Як вбачається зі змісту листа Гадяцької центральної лікарні № 1887 від 07.07.2010, ОСОБА_1 17 березня 2010 року був оглянутий на МСЕК, у зв`язку з чим йому встановлено ІІІ групу інвалідності по зору (загальне захворювання).

Окрім того, як слідує зі змісту вищевказаного листа Гадяцької центральної лікарні щодо зміни ОСОБА_1 категорії інвалідності з «загального захворювання» на «інвалід з дитинства», яку він мотивував наявністю виписки з історії хвороби № 13818 офтальмологічного відділення мікрохірургії ока Київського НДІ за 1987 рік, де вказаний діагноз «Вроджена катаракта». Позивачу роз`яснено, що дана виписка була в наявності в посильній документації, що направлялась на офтальмологічну МСЕК. Приймаючи той факт, що згідно військового квитка № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , він був визнаний придатним до служби в армії, тому підстав для направлення на МСЕК для зміни категорії інвалідності не було.

Відповідно до висновку обласної транспортно-радіологічної МСЕК соціальної експертизи Полтавської обласної ради про час настання інвалідності № 885 від 06 серпня 2018 року, згідно наданої медичної документації, ОСОБА_1 міг бути визнаний особою з інвалідністю до 18 років.

02 липня 2018 року позивачу встановлено безтерміново другу групу інвалідності по зору з дитинства, про що свідчить довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0029204, видана Полтавською обласною транспортно-радіологічною МСЕК.

Як пояснив у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , заявлена ним до стягнення сума грошових коштів - 1 500 000 грн, є майновою шкодою, яку йому спричинено, починаючи з 1992 року, внаслідок неправомірних дій головного лікаря Гадяцької ЦРЛ, що виразились у знищенні його медичної документації та ненаданні направлення на МСЕК, з метою оформлення групи інвалідності з дитинства по зору.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Пунктом 11 постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Як вбачається зі змісту ст.ст. 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України роз`яснити позивачу право на заміну неналежного відповідача.

Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.

Звертаючись до суду із позовом про відшкодування матеріальної шкоди, позивач визначив як відповідача Державу Україна в особі головного лікаря Гадяцької центральної районної лікарні.

Згідно ч. 4 ст. 58 ЦПК України - держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.

Зі змісту виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 01.11.2018 вбачається, що офіційна назва Гадяцької ЦРЛ Комунальне некомерційне підприємство «Гадяцька центральна районна лікарня» Гадяцької районної ради.

Згідно довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ), організаційно-правова форма Гадяцької центральної районної лікарні комунальна організація (установа, заклад).

Відповідно до п. 1.1 Статуту Гадяцької центральної районної лікарні в редакції станом на 05 травня 2011 року, лікарня є комунальним лікувальним закладом, заснованим на районній комунальній власності територіальної громади Гадяцького району, підпорядкована Гадяцькій районній раді, Гадяцькій райдержадміністрації в межах повноважень, визначених ст. 44 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та координує свою роботу з Головним управлінням охорони здоров`я Полтавської облдержадміністрації.

Пунктом 5.1 вищевказаного Статуту передбачено, що головний лікар та його заступники здійснюють поточне управління лікарнею.

Згідно п. 5.4.1 Статуту головний лікар центральної районної лікарні має право представляти заклад у державних органах, судових та арбітражних інстанціях, громадських та інших організаціях.

Таким чином, Держава Україна в особі головного лікаря Гадяцької центральної районної лікарні не є належним відповідачем у даній справі, оскільки, КНП «Гадяцька центральна районна лікарня» Гадяцької районної ради не є органом державної влади та у своїй діяльності безпосередньо не підпорядковується державі.

Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним.

З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

ОСОБА_1 , відповідно до ст. 51 ЦПК України, клопотання про залучення до участі у ній співвідповідача або про заміну первісного відповідача належним відповідачем до суду не подавав, у судовому засіданні такого клопотання не заявляв.

Позивач вважає, що саме неправомірними діями головного лікаря Гадяцької ЦРЛ йому завдано майнової шкоди, проте за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, наявності заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача ним не доведено та не надано доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Постановою Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо заподіювач шкоди не був уповноважений на такі дії; наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди; вина заподіювача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення юридичної особи до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цієї особи, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача не можуть бути задоволені судом.

Окрім того, позивачем не розмежовано матеріальні збитки та моральну шкоду, які він просить стягнути з відповідача та не підтверджено їх розмір жодним належним та допустимим доказом.

Суд, враховуючи вищевикладене, вважає, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, тому судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Держави Україна в особі головного лікаря Гадяцької центральної районної лікарні, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в розмірі 1 500 000 (один мільйон п`ятсот тисяч) гривень.

Повне судове рішення складено 11 жовтня 2019 року.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду через Гадяцький районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дати складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Відомості, що не проголошуються:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований у встановленому законом порядку, місце проживання (перебування): с. Хитці Гадяцького району Полтавської області.

Відповідач Держава Україна в особі головного лікаря Гадяцької центральної районної лікарні, місцезнаходження: вул. Лохвицька, 1, м. Гадяч Полтавської області.

Третя особа Державна казначейська служба України, місцезнаходження: вул. Бастіонна, 6, м. Київ.

Головуючий Л. І. Тищенко