ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року м. Херсон

справа 766/19919/18

провадження № 22-ц/819/1342/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарГеленко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Ус О.В. від 10 червня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Державний реєстратор Херсонської філії Комунальне підприємство «Центр Державної реєстрації» Крамчанін Олександр Олександрович, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Нікодон Ольга Олександрівна, про визнання договорів дарування та іпотеки недійсними, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Державний реєстратор Херсонської філії КП «Центр Державної реєстрації» Крамчанін Олександр Олександрович, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Нікодон Ольга Олександрівна, про визнання договорів дарування та іпотеки недійсними, зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02.07.2012 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення загальною площею 112,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого ним на користь ОСОБА_2 сплачено вартість майнових прав на об`єкт нерухомості в сумі 400 000грн.

На підставі підписаного сторонами 26.07.2012 року акту прийому-передачі майнових прав продавець зобов`язувався передати, а покупець прийняти майнові права на вищевказане нежитлове приміщення, набувши із цього часу право власності на майнові права на нежитлові приміщення, які ОСОБА_2 згідно умов договору зобов`язалась в строк до 02.07.2016 року ввести в експлуатацію та передати за актом прийому-передачі.

ОСОБА_2 свої обов`язки за договором не виконала, об`єкт нерухомого майна, майнові права на який належать йому, у встановлений договором строк за актом прийому-передачі не передала.

В подальшому заочним рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 06.12.2012 року за ОСОБА_2 визнано право власності на новостворене (реконструйоване) майно, а саме: нежиле приміщення А-2 за адресою: АДРЕСА_1 , запис про що 05.02.2013 року внесено державним реєстратором Нікодон О.О. до реєстру прав власності на нерухоме майно, а в той же день спірне майно було відчужено на користь ОСОБА_3 за договором дарування.

26.12.2013 року заочне рішення суду, за яким визнано право власності ОСОБА_2 на спірне нежитлове приміщення, скасовано.

Станом на момент подачі позову до суду право власності на зазначене нежитлове приміщення належало ОСОБА_4 на підставі укладеного між ним та ОСОБА_3 в забезпечення зобов`язань за договором позики грошових коштів в сумі 40 000 доларів США, зі строком повернення 30.10.2016 року, договору іпотеки, посвідченого 12.10.2015 року приватним нотаріусом Нікодон О.О. Право власності зареєстроване державним реєстратором Херсонської філії КП «Центр Державної реєстрації» Крамчаніним О.В. 05.12.2017 року.

Посилаючись на незаконність набуття ОСОБА_2 права власності на спірне майно, відчуження якого відбулося без відповідних правових підстав та з порушенням його майнових прав на проінвестовану діяльність, позивач просив суд визнати недійсним укладений 05.02.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О.О.; скасувати запис № 91470 від 05.02.2013 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на спірне нежитлове приміщення; скасувати запис №87867 від 05.02.2013 року про державну реєстрацію прав власності за ОСОБА_2 на спірне нежитлове приміщення; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 19.12.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О.О.; виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження нерухомого майна нежитлове приміщення під номером А-2, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_4 ; скасувати запис №23746513 від 05.12.2017 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення А-2.

Рішенням суду від 10 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та дійшов помилкового висновку про нікчемність укладеного між ним та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу майнових прав, не надавши належної правової оцінки його доводам щодо належності останній на час укладення договору на праві власності житлового приміщення, яке вона за умовами договору зобов`язана була реконструювати в нежитлове приміщення та в установлений договором строк передати йому.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , від імені якого діє ОСОБА_5 , її доводи не визнав, висновок суду щодо нікчемності укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу майнових прав, вважає правильним та обґрунтованим.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що оспорені ОСОБА_1 правочини, учасником яких він не був, не порушують прав, свобод чи законних інтересів останнього.

При цьому суд зазначив, що на час укладення ним із ОСОБА_2 договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення вона не мала права власності на нежитлове приміщення площею 112 кв.м., яке знаходиться в АДРЕСА_1 (або зареєстрованих інших майнових прав), а тому цей правочин є нікчемним та не породжує жодних наслідків для його сторін.

В процесі розгляду справи суд встановив, що 02 липня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали у письмовій формі договір, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалася передати (відступити) у власність ОСОБА_1 майнові права на об`єкт нерухомості-нежитлове приміщення №2 загальною площею 112кв.м., розташоване по АДРЕСА_1 , вартістю 400 000 гривень,реконструкцію якого вона здійснює.

Сторони домовилися, що об`єкт нерухомості повинен бути введений в експлуатацію продавцем в строк до 02.07.2016року, зазначивши, що майнові права продавця на об`єкт реконструкції підтверджується рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 04.10.2010року №2-6312/10.

Покупець набуває право власності на майнові права з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майнових прав за цим договором, а на об`єкт нерухомості - після здійснення державної реєстрації права власності на нього відповідно до чинного законодавства України.

Вартість майнових прав на об`єкт нерухомості сторони погодили у розмірі 400 000гривень, які ОСОБА_1 як покупець зобов`язаний сплатити протягом 60 календарних днів з моменту підписання цього договору (пункти два, три договору), (а.с.8,10, т.1).

26 липня 2012 року сторони підписали акт прийому-передачі майнових прав до договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення від 02.07.2012року та ОСОБА_2 видала ОСОБА_1 довідку про здійснення ним 100% оплати майнових прав (т.1, а .с.11,12).

Оскільки ОСОБА_2 у встановлені угодою строки не повідомила ОСОБА_1 про закінчення процесу будівництва, як це передбачено пунктом 2.2 договору, він 10.10.2017 року направив їй лист-вимогу, в якому просив повідомити його про дату введення об`єкта нерухомості в експлуатацію з наданням копій відповідних документів та документації, необхідної для оформлення права власності на об`єкт нерухомості та реєстрацію цього права (т.1, а.с.16).

Як стверджує позивач, не отримавши від ОСОБА_2 відповіді, він дізнався про те, що рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 07.12.2012року у справі №2120/13409/13-ц(єдиний унікальний номер справи №668/314/14-ц) за позовом ОСОБА_2 до ОСББ «Гірського», Херсонської міської ради про визнання права власності за ОСОБА_2 визнано право власності на новостворене майно: нежилі приміщення літ.А2 по АДРЕСА_1 загальною площею 112,8 кв.м. згідно з технічною документацією.

Право власності ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно 05 лютого 2013 року зареєстровано в установленому законом порядку приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О.О.

Підставою виникнення у ОСОБА_2 права власності приватний нотаріус зазначив рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 07.12.2012року (т.1, а.с.137).

В цей же день приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О.О. посвідчила нотаріально договір дарування, за умовами якого ОСОБА_2 . наведене вище нежитлове приміщення подарувала ОСОБА_3 (т.1, а.с.141).

Право власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення, яке знаходиться по АДРЕСА_1 , зареєстровано приватним нотаріусом Нікодон О.О. 05.02.2013року (номер запису про право власності-91470), (т.1, а.с.174).

Ухвалою Суворовського районного суду м.Херсона від 26.12.2013 року заочне рішення цього ж суду від 07.12.2012 року, ухвалене в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСББ «Гірського», Херсонської міської ради про визнання права власності (справа №668/314/14-ц) скасовано за заявою Херсонської міської ради, а ухвалою від 04 лютого 2014 року суд позовну заяву ОСОБА_2 залишив без розгляду на підставі пункту третього частини першої статті 207 ЦПК України (в зв`язку з тим, що належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання), (т.1, а.с.73,74).

12 жовтня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали та нотаріально посвідчили договір іпотеки, предметом якого є нежитлове приміщення літ.А2 загальною площею 112,8 кв.м., що розташоване у будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 1.2 іпотечного договору за домовленістю сторін на момент укладення цього договору предмет іпотеки оцінено у сумі 859 600грн. Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання грошового зобов`язання за договором позики, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , за умовами якого ОСОБА_3 як позичальник зобов`язаний повернути ОСОБА_4 в строк до 30.04.2016 року грошові кошти у розмірі 859 600 грн, що дорівнює за курсом НБУ на день укладення цього договору 40 000доларів США (т.1,а.с.181-184).

02 червня 2016року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено та нотаріально посвідчено договір про внесення змін до іпотечного договору, яким змінено строк повернення позики з 30.04.2016 року на 30.10.2016 року (т.1, а.с.230-231).

05 грудня 2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Херсонської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Крамчаніним О.В. проведено державну реєстрацію права власності, а саме: за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 112,8 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення А2 (номер запису про право власності-23746513). Підставою виникнення у ОСОБА_4 права власності на наведене нерухоме майно зазначено посвідчені приватним нотаріусом Нікодон О.О. договір іпотеки від 12.10.2015 року та договір про внесення змін до договору іпотеки від 02.06.2016 року, а також письмова вимога ОСОБА_4 від 03.11.2017 року (т.1, а.с.237).

ОСОБА_1 оспорює дійсність договору дарування та договору іпотеки щодо спірного нерухомого майна, вказуючи на те, що відчуження цього майна та передача його в іпотеку здійснена особами, які не мали права власності на нього, зважаючи, що у зв`язку з укладенням з ним як з інвестором договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення ОСОБА_2 безпідставно оформила та зареєструвала своє право на це нерухоме майно та не мала права здійснювати його відчуження, а звідси- ОСОБА_3 не мав права передавати це майно в іпотеку.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9, відповідно до статей 215, 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (пункт 5 постанови).

Аналіз наведених норм матеріального та процесуального права дає підстави зробити висновок про те, що позов особи, яка не була учасником правочину, про застосування наслідків такого правочину з підстав його нікчемності, або про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише в тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи-не учасника правочину, і воно може бути відновлене шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану.

Враховуючи, що наслідком недійсності оспорених ОСОБА_1 правочинів є повернення нерухомого майна ОСОБА_2 , що не призведе до відновлення прав позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний останнім спосіб захисту свого цивільного права суперечить закону, а тому не може бути застосований судом.

Фактично ОСОБА_1 домагається повернення йому переданого відповідачами на виконання цих договорів нерухомого майна, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що на момент здійснення відчуження нежитлових приміщень ОСОБА_2 розпорядилася майном, майнові права на яке були продані нею на підставі укладеного з ним 02 липня 2012 року договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення. ОСОБА_1 вважає себе власником спірних нежитлових приміщень, які, як пояснив представник позивача-адвокат Кізим І.В., він має намір витребувати у ОСОБА_2 внаслідок застосування правових наслідків недійсності оспорених ним правочинів і вважає, що це можливо лише після повернення об`єкта реконструкції у власність останньої.

Однак, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9, реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Колегія суддів зауважує, що первісно право власності на спірний об`єкт нерухомості як на новостворене майно виникло у ОСОБА_2 на підставі судового рішення, яке на час пред`явлення ОСОБА_1 . даного позову скасовано. Нове рішення про визнання за ОСОБА_2 права власності на це майно судом не ухвалювалося та правовстановлюючий документ на нього в установленому законом порядку їй не видавався.

Не підтверджує наявність права власності на нежитлове приміщення, розташоване по АДРЕСА_1 , і ОСОБА_1 , оскільки наданий ним у підтвердження наведеного факту договір купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення від 02.07.2012 року не є документом, який підтверджує право власності особи на нерухоме майно, і не може бути підставою для здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Досліджені судом першої інстанції докази та досліджені судом апеляційної інстанції за заявою представників учасників справи матеріали цивільної справи №668/314/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСББ «Гірського», Херсонської міської ради про визнання права власності свідчать про те, що зазначене в договорі купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення від 02.07.2012 року рішення Суворовського районного суду від 04.10.2010 року №2-6312/10 не є документом, який підтверджує майнові права ОСОБА_2 як продавця на об`єкт реконструкції (нежитлове приміщення №2 по АДРЕСА_1) , оскільки цим судовим рішенням у порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 визнано право приватної власності на квартиру №4 в будинку АДРЕСА_1 та на сарай-гараж, розташований за тією ж адресою (т.1, а.с.13-14).

Відповідно ж до висновку судово-технічної експертизи від 28.11.2012 року, яка проведена у справі №668/314/14-ц, нежитлові приміщення літ.А2, розташовані в одноповерховому житловому будинку по АДРЕСА_1 , переобладнані із квартир п`ятої та шостої, які повністю зруйновані та які були розташовані всередині житлового будинку і примикали до квартири № чотири , яка належить на праві власності ОСОБА_2 (справа №668/314/14-ц, а.с.119-128).

Як вбачається із витягів із Реєстру прав власності на нерухоме майно, які містяться на аркушах 27, 28 зазначеної вище цивільної справи, квартири 5 та 6 в будинку АДРЕСА_1 виключені з реєстру прав власності на нерухоме майно на підставі заяви голови правління ОСББ «Гірського 18» ОСОБА_2, так як власник цих квартир - ОСОБА_6 помер, а спадкоємців немає.

Будь-яких документів у підтвердження правомірності переведення наведених жилих приміщень у нежитлові, а також проведення переобладнання і перепланування цих приміщень відповідно до вимог статті 152 ЖК України як на час укладення позивачем та ОСОБА_2 угоди щодо відчуження майнових прав, так і на час вирішення судом питання про визнання за ОСОБА_2 права власності на нежитлове приміщення матеріали цивільних справ не містять і такі у позивача відсутні.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Майнове право, що є предметом договору купівлі-продажу, - це обумовлене право набуття в майбутньому права власності, в даному випадку, на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Враховуючи те, що позивач не довів, що ОСОБА_2 на час укладення з ним договору купівлі-продажу немайнових прав виконала певні, передбачені законом, передумови, необхідні й достатні для набуття речового права саме на спірний об`єкт - нежитлове приміщення, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відсутності підстав вважати, що спірне нежитлове приміщення, переобладнане із квартир 5 та 6 по АДРЕСА_1 , і об`єкт нерухомості, майнові права на який придбав позивач та реконструкцію якого ОСОБА_2 здійснювала як власник квартири №4, розташованої в цьому ж будинку, є тотожними.

Разом з тим, висновок суду щодо нікчемності укладеного позивачем із ОСОБА_2 02.07.2012 року договору купівлі-продажу майнових прав на нежитлове приміщення колегія суддів вважає помилковим та зробленим без врахування положень статті 204 ЦК України про презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір купівлі-продажу майнових прав є оспорюваним правочином, а його дійсність не була предметом розгляду в даній справі.

Однак наведена помилка у застосуванні норм матеріального права не призвела до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вважає її підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Зокрема, твердження позивача про те, що предметом відчуження у спірних правовідносинах є майнові права щодо об`єкта нерухомості, який повинен був утворитися в результаті реконструкції належної ОСОБА_2 квартири №4, яка розташована по АДРЕСА_1 , та належить їй на праві власності, як уже зазначалося вище,спростовані матеріалами цивільної справи №668/314/14-ц та не підтверджені належними доказами про те, що ОСОБА_2 отримала документи, які давали право здійснювати реконструкцію належної їй квартири з переведенням житлового приміщення у нежитлове, а отже,- була власником майнових прав, яким могла розпоряджатися.

За умовами укладеного позивачем із ОСОБА_2 договору остання зобов`язалася в строк до 02.07.2016 року ввести об`єкт нерухомості в експлуатацію, однак цього не зробила, що позбавляє позивача права стверджувати про те, що у нього виникло право власності на предмет спору як на проінвестовану ним нерухомість, яке підлягає захисту у обраний ним спосіб.

Фактично ОСОБА_1 заявив позовні вимоги в інтересах ОСОБА_2 , право власності якої на предмет спору належними правовстановлюючими документами не підтверджено, в той час, як він, зважаючи на встановлені судом обставини справи, не позбавлений можливості здійснити захист порушених нею прав на загальних підставах цивільного законодавства.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 червня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2019 року

Суддя Л.В. Пузанова