Провадження № 2/643/4204/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2019 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря Терещенко В.В., позивача ОСОБА_1 , прокурора Харківської місцевої прокуратури № 4 Сук І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, Головного управління Національної поліції у Харківській області, прокуратури Харківської області про зняття арешту, заборони відчуження та заборони передачі в заставу нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

15.07.2019 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просить: зняти арешт, заборону відчуження та заборону передачі в заставу квартири АДРЕСА_1 , накладені ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 30.05.2014 року по справі № 643/7898/14-к, провадження № 1-кс/643/1153/14, в межах закритого 05.11.2015 року кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000037 від 24.04.2014 року.

В обґрунтування позову зазначено, що ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 30.05.2014 року по справі № 643/7898/14-к, провадження № 1-кс/643/1153/14, заборонено розпоряджатися квартирою АДРЕСА_1 , належною ОСОБА_2 та позивачу, шляхом заборони її відчуження та заборони її передачі в заставу. З вказаної ухвали вбачається, що підставою для накладення арешту, заборони відчуження та заборони передачі в заставу вказаного нерухомого майна було те, що у травні 2014 року слідчий СВ Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Чешенко О.С. звернувся до суду з клопотання про арешт квартири АДРЕСА_1 . Про існування вказаної ухвали суду позивач дізнався лише 01.07.2019 року, коли звернувся з заявою до приватного нотаріуса про видачу свідоцтва про право власності на квартиру після смерті матері ОСОБА_2 02.07.2019 року, звернувшись до начальника слідчого відділу Московського ВП ГУНП в Харківській області з заявою про повідомлення результатів досудового розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні, отримав відповідь, що провадження по вказаному кримінальному провадженню закрито, а тому відсутні підстави для арешту квартири.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 22.07.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній цивільній справі, розгляд справи призначено в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21.08.2019 року за клопотанням позивача залучено до участі у цивільній справі за вказаним позовом в якості співвідповідачів Головне управління Національної поліції у Харківській області та прокуратуру Харківської області.

19.09.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Головного управління Національної поліції у Харківській області, в якому останній просить закрити провадження за вищевказаним позовом з наступних підстав. Позовних вимог безпосередньо до ГУНП в Харківській області позов не містить. У тексті позовної заяви позивач вказує на наявність арешту, заборони відчуження та заборони передачі в заставу належного йому житлового приміщення. Обґрунтовує підстави застосування правил цивільного судочинства, посилаючись на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі № 372/2904/17-ц від 15.05.2019 року. Відповідач звертає увагу суду на те, що у зазначеній постанові розглядалось питання щодо звільнення з-під арешту земельної ділянки загальною площею 1,6222 га. У вказаній справі розглядалося питання предметного розмежування юрисдикції тільки кримінального та цивільного судочинства. Натомість з тексту позовної заяви вбачаються вимоги зобов`язати відповідачів вчинити певні дії. У даному випадку ГУНП в Харківській області посилається на положення КАС України, який відповідно до ст. 1 визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах. Таким чином, відповідач вважає, що дана справа не може розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні 08.10.2019 року заперечував проти задоволення клопотання Головного управління Національної поліції у Харківській області про закриття провадження у справі, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність.

Представник Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області в судове засідання 08.10.2019 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Від начальника СВ Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області Хівренко О. на адресу суду надійшла заяву, в якій останній повідомляє, що Московський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області не є юридичною особою, а є структурним підрозділом ГУНП в Харківській області, в зв`язку з чим не може бути відповідачем у справі.

Представник Головного управління Національної поліції у Харківській області в судове засідання 08.10.2019 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність, суду не надав.

Представник прокуратури Харківської області, прокурор ХМП № 4 Сук І.В. в судовому засіданні 08.10.2019 року просив вирішити клопотання Головного управління Національної поліції у Харківській області про закриття провадження у справі на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення позивача та прокурора, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення клопотання представника Головного управління Національної поліції у Харківській області про закриття провадження, з огляду на таке.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 30.05.2014 року клопотання слідчого СВ Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Чешенко О.С. про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000037 від 24.04.2014 року задоволено частково. Заборонено розпоряджатися квартирою АДРЕСА_1 , належною ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , шляхом заборони її відчуження, передачі в заставу (а.с. 17-18).

Постановою слідчого СВ Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 05.11.2015 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000037 від 24.04.2014 року, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 29-30, 102-103).

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 10.07.2019 року в задоволенні клопотання про скасування арешту майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000037 від 24.04.2014 року відмовлено. В обґрунтування зазначено, що кримінальне провадження закрито, та із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому, втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (а.с. 31-32).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 ст. 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Предметна юрисдикція адміністративних справ визначена ст. 19-21 КАС України.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15.05.2019 року по справі № 372/2904/17-ц викладено наступні висновки щодо застосування норм права.

Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.

Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Чинний КПК України не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину, тобто з реабілітуючої підстави. Для відновлення справи необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від кримінального переслідування певної особи. Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення її правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного особою питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту її прав та законних інтересів.

Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року).

Особа пред`являє позов не у зв`язку з завданням їй матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження її права власності рішенням слідчого. Кримінальна справа з обвинувальним висновком на розгляд суду кримінальної юрисдикції не надходила. Відтак суд кримінальної юрисдикції не має правових підстав розпочинати судове провадження для вирішення лише цивільного позову.

Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час.

Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.

Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13. Підстав для відступу від цієї позиції Велика Палата Верховного Суду не знаходить. У наведеній постанові закріплено правовий орієнтир, відповідно до якого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. До цього ж зводяться і роз`яснення, надані Верховним Судом України у пункті четвертому постанови Пленуму від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису».

Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Відтак немає жодних підстав для висновку про те, що суд цивільної юрисдикції у справі за позовом відповідної особи не є судом, установленим законом.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі на тій підставі, що вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, істотно порушив норми процесуального права. Апеляційний суд, розглянувши подану в інтересах позивача апеляційну скаргу, зазначеного до уваги не взяв і помилку місцевого суду не виправив.

Московський районний суд м. Харкова, розглядаючи дану цивільну справу, не вбачає підстав для відступлення від вказаних вище правових висновків Великої Палати Верховного Суду.

Враховуючи наведене вище, факт закриття кримінального провадження, в межах якого був накладений арешт на квартиру, а також ту обставину, що позивачем заявлені вимоги про зняття арешту з квартири, а не про визнання дій з його накладення неправомірними, не про зобов`язання зняти арешт тощо, суд приходить до висновку, що вказані вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, підстави для задоволення клопотання представника Головного управління Національної поліції у Харківській області про закриття провадження у даній цивільній справі відсутні.

Керуючись ст. 2, 19, 255, 258-261 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання представника Головного управління Національної поліції у Харківській області про закриття провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Московського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, Головного управління Національної поліції у Харківській області, прокуратури Харківської області про зняття арешту, заборони відчуження та заборони передачі в заставу нерухомого майна відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та оскарженню в апеляційному порядку не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Повний текст ухвали складено 18.10.2019 року.

Суддя Д.А. Крівцов