ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 639/2725/19

Провадження № 22-ц/818/4342/19

08 жовтня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого Сащенко І.С.

суддів Коваленко І.П.,Овсяннікова А.І.

за участю секретаря Іманвердізаде А.А.

учасники справи:

заявник - державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Іваницька А.О.,

боржник- ОСОБА_1 ,

заінтересована особа- ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 15 липня 2019 року (суддя Єрмоленко В. Б.) по справі за поданням державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Іваницької А.О., боржник - ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про визначення частки майна боржника,-

встановив:

У квітні 2019 року державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області ( далі ВДВС м. Харків ГТУЮ) Іваницька А.О. звернулась до суду з поданням про визначення частки майна боржника ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 , якою він спільно володіє з іншими особами, з метою подальшого звернення стягнення за виконавчим провадженням № 56676098 про стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_4 на відшкодування матеріальних збитків 4712,20 грн. та моральної шкоди 200 000 грн.

На обґрунтування вимог державний виконавець посилається на те, що боржник на праві спільної сумісної власності володіє частиною зазначеної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським територіальним виробничим об`єднанням «Харківкомунпромвод» від 06.03.1998 року, але частка ОСОБА_1 не визначена, що унеможливлює виконання вироку суду в частині стягнення грошових коштів та звернення стягнення на майно і реалізацію.

В судовому засіданні представник ВДВС ГТУЮ у Харківській області підтримала подання державного виконавця.

Боржник ОСОБА_1 заперечував проти задоволення подання.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала заперечення боржника.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Харкова від 15 липня 2019 року подання державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Іваницької А.О. задоволено. Визначено частку ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на квартиру зазначивши, що йому належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 .

Не погодившись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати, у задоволенні подання державного виконавця відмовити.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що вироком Апеляційного суду Харківської області від 30.01.2007 року з нього вже було стягнуто на користь потерпілої ОСОБА_4 відшкодування спричинених злочинами матеріальних збитків та моральної шкоди. Ним добровільно сплачено 29000 грн. Квартира є його єдиним житлом. На його думку, подання державного виконавця є передчасним.

Правом на надання відзиву представник ВДВС не скористалася.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що частка майна боржника ОСОБА_1 у майні, а саме: квартири АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , а тому подання державного виконавця підлягає задоволенню та є адекватним ступенем втручання до його права та права інших осіб, а також узгоджується з положеннями національного законодавства та практикою Європейського суду з прав людини, з метою забезпечення принципу верховенства права та обов`язковості виконання судового рішення.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Так, відповідно до ч.1 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Встановлено, що на примусовому виконанні Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області знаходиться виконавче провадження № 56676098 з примусового виконання виконавчого листа № 1-12/07, виданого 06.01.2017 року Апеляційним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_4 на відшкодування матеріальних збитків 4712,20 грн., моральної шкоди в сумі 200 000 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05.01.2017 року поновлено ОСОБА_4 строк для пред`явлення виконавчих документів до виконання та видано дублікат виконавчого листа за вказаною кримінальною справою.

Після відкриття виконавчого провадження державним виконавцем встановлено, що єдиним майном ОСОБА_1 є частка в квартирі АДРЕСА_1 , якою він володіє спільно з іншими особами.

На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.03.1998 року Харківським територіальним виробничим об`єднанням «Харківкомунпромвод», реєстраційний № НОМЕР_1 зазначена квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Згідно зі ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

За ч.1 ст. 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 357 ЦК України передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Під час розгляду подання державного виконавця боржником було повідомлено про часткову сплату у розмірі 29 000 гривень заборгованості на виконання рішення Апеляційного суду Харківської області від 30.01.2007 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має заборгованість, на даний час не працює, відомості про джерела отримання доходів боржника немає та про їх наявність боржник не зазначає, а тому суд прийшов до вірного висновку про можливість визначити належну боржнику частку у спільному майні для подальшого погашення вказаної заборгованості.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року по справі № 534/795/14-ц.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, а саме рішенням від 17 травня 2005 року по справі «Чіжов проти України» визначено, що на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок і так, щоб ця система (виконання рішень) була ефективною як в теорії, так і на практиці. А виконання рішень має відбуватись таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та, що система ефективна і законодавчо і практично, а нездатність державних органів вжити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, встановленої параграфом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

За таких обставин, суд дійшов вірного висновку про задоволення подання державного виконавця, визначення частки майна боржника ОСОБА_1 у майні, а саме: квартири АДРЕСА_2 , яка належить належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та складає 1/2 частку.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі та судовому засіданні апеляційного суду на безпідставність поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дубліката виконавчого листа не входить до предмету розгляду вказаної справи. Доводи про те, що квартира є єдиним місцем мешкання боржника, реалізація частини квартири порушить його права судовою колегією не приймаються.

Визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення з нього боргу. Визначення частки не призведе до звуження належних боржнику прав на житло, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі №464/2227/17.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 15 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І.Овсяннікова

І.П. Коваленко