Номер провадження: 22-ц/813/958/19
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Півнєві Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2017 року по справі за позовною заявою публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

19.12.2016 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі ПАТ «Альфа-Банк»), яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі ЗАТ «Альфа-Банк»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що 21 травня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 була укладена рамкова угода №SMERS01046, згідно п.1.2 якої ЗАТ «Альфа-Банк» відкриває ОСОБА_1 кредитну лінію на транш. 21 травня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання траншу №SME0013103, а 26 травня 2008 року договір про надання траншу SME0013323. Відповідно до умов вищезазначених договорів, позивач зобов`язувався надати ОСОБА_1 кредити за договором 1 -у сумі 44317,75 доларів США, за договором 2 - у сумі - 55682,25 доларів США, а останній зобов`язувався повернути надані кредити і сплатити проценти за користування ними в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором (т. 1, а.с. 1-2)

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси (суддя Сегеда О.М.) від 30 листопада 2017 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено. А саме суд вирішив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на: житловий будинок з надвірними спорудами, житловою площею 66,6 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 12 серпня 2002 року, для задоволення вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», що виникли на підставі Договору про надання траншу №SМЕ0013103 від 21 травня 2008 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , яка станом на 01 листопада 2016 року складає: за кредитом -23436,55 доларів США, по відсотках - 15613,67 доларів США та Договору про надання траншу №SМЕ0013323 від 26 травня 2008 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , яка станом на 01 листопада 2016 року складає: за кредитом - 30725,11 доларів США, по відсотках - 20923,95 доларів США, шляхом його реалізації з прилюдних торгів за початковою ціною, що становить 1470728,00 (один мільйон чотириста сімдесят тисяч сімсот двадцять вісім) грн 00 коп., визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки. А також стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», 01001, м. Київ, вул. Десятинна,4/6, МФО 300346, п/п № НОМЕР_3 , витрати по сплаті судового збору в розмірі 34880 (тридцять чотири тисячі вісімсот вісімдесят) грн 51 коп. (т. 2, а.с. 87-90).

Не погоджуючись з вказаним рішенням 23.01.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою. Зокрема, апелянт зазначив, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. При цьому апелянт вказав на те, що видача кредитних коштів позичальникові, за обставинами даної справи, повинна була бути здійснена на підставі меморіального ордеру. Окрім того, апелянт зазначив, що розрахунок заборгованості, на підставі якого судом ухвалено рішення не відповідає реальній заборгованості за кредитним договором, а надана позивачем інформація щодо оцінки вартості предмету іпотеки не відповідає дійсній вартості, при цьому, апелянт зауважує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували повноваження позивача на видачу кредиту в іноземній валюті. Крім іншого апелянт зазначив, що судом першої інстанції було неправомірно стягнуто з третьої особи суму судового збору. Тому апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі (т. 2, а.с. 94 - 99).

Ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області Громіка Р.Д. 05.02.2018 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (т. 2, а.с. 104) та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 66.02.2018 року справу було призначено до розгляду (т. 2, а.с. 106).

В процесі розгляду справи 15.05.2018 року від ПАТ «Альфа-Банк» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Так, позивач не погодився з доводами апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції (т. 2, а.с. 111-113). 06.11.2018 року від представника апелянта надійшли пояснення до апеляційної скарги (т. 2, а.с. 160-163).

В зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Одеської області протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2019 року справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. (а.с.78), та ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.02.2019 року справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду (т. 2, а.с. 186-187).

В судовому засіданні 02.10.2019 року представник позивача Борщенко К.Ю. проти апеляційної скарги заперечувала. Представник апелянта ОСОБА_3 . просив задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі. Інші учасники провадження в судове в судове засідання не з`явились. Про час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта та представника позивача,дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами в справі виникли кредитні договірні правовідносини. Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі, однак відповідачка та ОСОБА_1 від виконання своїх зобов`язань ухиляються. Тому, посилаючись на норми діючого цивільного законодавства та враховуючи матеріали справи суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Апеляційний суд частково задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції 21 травня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 була укладена рамкова угода № SMERS01046, згідно п.1.2 якої ЗАТ «Альфа - Банк» відкриває ОСОБА_1 кредитну лінію та транш. Сторони домовились, що загальний розмір кредитних продуктів за договорами в межах Угоди не повинен перевищувати 100 000 доларів США (т.1, а.с. 4). 19 лютого 2010 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода до рамкової угода № SMERS01046 від 21 травня 2008 року (сума збільшена до 107 00 дол. США) (т.1, а.с. 5). 21 травня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання траншу № SME0013103, відповідно до умов якого останньому був виданий кредит в розмірі 44317,75 доларів США, строком на 84 місяця зі сплатою 17% відсотків річних (т. 1, а.с. 6-9). 19 лютого 2010 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода до договору про надання траншу № SME0013103 від 21 травня 2008 року (т.1, а.с. 11).

26 травня 2008 року між ЗАТ «Альф-Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання траншу № SME0013323, відповідно до умов якого, останньому був виданий кредит в розмірі 55682,25 доларів США, строком на 84 місяця зі сплатою 17% відсотків річних (т.1, а.с. 14-16). 19 лютого 2010 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода до договору про надання траншу № SME0013323 від 26 травня 2008 року (т.1, а.с.19).

21 травня 2008 року в забезпечення виконання грошових зобов`язань ОСОБА_1 за договорами № SME0013103 від 21 травня 2008 року та за № SME0013323 від 26 травня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір № SMERS01046/1, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме жилий будинок з надвірними спорудами, житловою площею 66,6 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на праві власності. Відповідно до договору іпотеки вартість предмету іпотеки становить 72525,62 доларів США (т.1, а.с. 24-27). 05 лютого 2010 року між ПАТ «Альфа - Банк» та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір до договору іпотеки № SMERS01046/1 від 21 травня 2008 року (т.1 а.с. 28).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 передавалися кредитні кошти на виконання договорів № SME0013103 та № SME0013323 від 21.05.2008 року № 27627 на суму 44317,75 дол США та від 26.05.2008 року № 13904 на суму 55 682,25 дол. США(т. 1, а.с. 153, 180).

Відповідно до довідки щодо розрахунку заборгованості за кредитним договором № SME0013103 від 21.05.2008 року заборгованість ОСОБА_1 станом на 01.11.2016 року складає 208455,74 доларів США (заборгованість за кредитом - 23436,55 дол США, за нарахованими відсотками - 15613,67 дол. США, за пенею за простроченням платежу - 169405,52 дол. США) (т. 1, а.с. 29).

25.10.2016 року ПАТ «Альфа-Банк» направив ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , вимогу про погашення заборгованості за договором № SME0013103 від 21 травня 2008 року та договором № SМЕ0013323 від 26 травня 2008 року (т.1 а.с. 69,70,70 оборот).

Крім іншого з матеріалів справи вбачається, що 12.02.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракуда І.В. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 268, згідно з яким запропоновано звернення стягнення на нерухоме майно - жилий будинок з надвірними спорудами, житловою площею 66,6 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 на праві власності. В серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (справа № 521/14842/16-ц). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2017 року ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позовних вимог (т.1, а.с. 194-200). На теперішній час цивільна справа № 521/14842/16-ц знаходиться в суді касаційної інстанції.

В зв`язку з невиконанням в повному обсязі зобов`язань за договорами ПАТ «Альфа-Банк» 19.12.2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки (т. 1, а.с. 1-2).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За ч. 1 ст. 12 зазначеного Закону у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 вказаного Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до ч. 2 вказаної статті положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.Стаття 41 Закону України «Про іпотеку» встановлює, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Отже, в зв`язку з тим, що позичальник не виконував належним чином свої зобов`язання, кредитор звернувся до суду з відповідним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи обставини справи, докази, надані сторонами в процесі розгляду справи, апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку стосовно задоволення вимог позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому, апеляційний суд, відхиляючи доводи апеляційної скарги, звертає увагу на таке. Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому положеннями ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За обставинами даної справи сторона відповідача не заперечує факт укладення та отримання кредитних грошових коштів. Більш того, в матеріалах справи містяться докази, які підтверджують факт надання відповідачу ОСОБА_2 грошових коштів на виконання договорів № SME0013103 та № SME0013323 від 21.05.2008 року № 27627 на суму 44317,75 дол США та від 26.05.2008 року № 13904 на суму 55 682,25 дол. США(т. 1, а.с. 153, 180). При цьому представник апелянта в процесі розгляду справи в суді апеляційної інстанції разом з письмовими поясненнями надав до суду два рішення третейського суду від 2012 та 2013 років стосовно стягнення з відповідачки заборгованості за договорами № SME0013103 та № SME0013323 від 21.05.2008 року, що в тому числі підтверджує факт визнання кредитної заборгованості, адже жодних доказів, які б свідчили про спроби позичальника або майнового поручителя оспорити вказані договори матеріали цивільної справи не містять. Крім того, ані в процесі розгляду справи в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції сторона відповідача та апелянта (третя особа) не надавали доказів, які б підтверджували погашення заборгованості за кредитними договорами. Так само як і не був наданий альтернативний розрахунок заборгованості за кредитами. Тому відповідні доводи апеляційної скарги відхиляються.

Щодо порушення валютного законодавства. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України). Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, діючого на момент надання позичальнику кредитних коштів, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. Таку позицію висловив Верховний суд України в своїй постанові від 16.09.2015 року № 6-190цс15.

В процесі розгляду справи відповідач надав до суду копію Банківської ліцензії № 61, видану 03.12.2001 року ЗАТ «Альфа-банк», а також Дозвіл № 61-4 від 25.06.2007 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною 4 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з Додатком до цього дозволу № 61-4 від 25.06.2007 року, яким визначаються операції з валютними цінностями, які можуть здійснюватись Банком (т.1, а.с. 182-187). Так, відповідні доводи апеляційної скарги відхиляються.

Щодо визначення оцінки предмета іпотеки. Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Тобто, питання оцінки вартості іпотеки повинно вирішуватися на стадії виконання судового рішення безпосередньо перед реалізацією іпотечного майна з прилюдних торгів. Відтак, доводи апеляційної скарги у відповідній частині також відхиляються апеляційним судом.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував, що на іпотечне майно, яке є предметом спору за обставинами даної справи: нерухоме майно - жилий будинок з надвірними спорудами, житловою площею 66,6 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розповсюджуються положення п. 2 ч. 1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Тому, апеляційний суд вважає за необхідне доповнити резолютивну частину оскаржуваного рішення та відстрочити виконання рішення суду до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що апелянт правильно звернув увагу на те, що суд першої інстанції, ухваливши оскаржуване рішення стягнув суму судових витрат на користь позивача в рівних частках з відповідача - ОСОБА_2 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1 . За ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За положеннями ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.Отже, судові витрати покладаються на позивачів та відповідачів в залежності від результату розгляду справи. За обставинами даної справи позовні вимоги були задоволені частково, відтак судові витрати у вигляді судового збору у відповідному розмірі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому апеляційний суд враховує, що підпунктом 2 пункту 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», в тому числі в редакції, діючій на момент подання позовної заяви, встановлений граничний розмір суми судового збору, яка може бути сплачена фізичною особою за подання до суду позовної заяви майнового характеру. Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що третя особа-апелянт - ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якої від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Інші доводи апеляційної скарги стосуються формальних міркувань, а тому відхиляються апеляційним судом, оскільки апелянту був наданий доступ до суду апеляційної інстанції, оскаржуване рішення переглянуто в межах доводів апеляційної скарги та апеляційним судом була надана оцінка обставинам справи, в зв`язку з чим суд прийшов до наведених вище висновків.

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу та на підставі ст. 376 ЦПК України змінює рішення в частині стягнення судового збору та доповнює щодо відстрочення виконання рішення суду до закінчення дії мораторію, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року.

та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2017 року- задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2017 року - змінити в частині судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», 01001, м. Київ, вул. Десятинна,4/6, МФО 300346, п/п № НОМЕР_3 , витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 890 гривень.

Доповнити резолютивну частину рішення. Відстрочити виконання рішення суду до закінчення дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 04 жовтня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

02.10.2019 року м. Одеса