ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа 2018/493/2012

Провадження № 22ц/818/4689/19

02 жовтня 2019 року

м.Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

за участю секретаря Чабан А.В.

учасники справи:

скаржник ОСОБА_1

заінтересована особа Київський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 24 липня 2019 року у складі судді Якуші Н.В. по справі № 2018/493/2012 за скаргою ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Мазуріної О.М.,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Мазуріної О.М. від 14 грудня 2017 року по виконавчому провадженню № 55382272 про відкриття провадження.

В обґрунтування скарги зазначає, що на виконанні в Київському відділі ДВС м. Харкова перебуває виконавче провадження № 5382272, відкрите 14 грудня 2017 року про стягнення з нього виконавчого збору у розмірі 3195,51 доларів США та 260,02 грн.

15 травня 2012 року заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова з нього та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Перший Український міжнародний банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 31 955,16 доларів США, судовий збір у сумі 2600,20 грн.

18 квітня 2013 року старшим державним виконавцем Київського відділу ДВС ХМУЮ відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 2/2018/1141/2012/15, виданого Київським районним судом м. Харкова 21 березня 2013 року про стягнення з нього суми боргу в розмірі 258017,59 грн.

По вказаному ВП не було проведено дій по стягненню суми боргу, борг не відшкодовано і 20 липня 2015 року виконавчий документ повернуто стягувачеві.

В подальшому виконавчий лист повторно подано до Київського ВДВС, внаслідок чого було відкрито нове ВП № 48923926.

20 жовтня 2015 року накладено арешт на його майно та постановою від 17 березня 2016 року оголошено розшук майна Боржника.

З 30 листопада 2017 року відповідно до Договору про відступлення права вимоги, саме він є новим кредитором, після ТОВ «АНСУ», про що повідомлено державного виконавця.

13 грудня 2017 року старшим державним виконавцем Київського відділу ДВС ХМУЮ - винесено Постанову про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до його письмової заяви про необхідність закриття ВП та повернення виконавчих листів без виконання. Одночасно старшим державним виконавцем зазначено про зняття арешту, припинення розшуку його майна.

Однак, 14 грудня 2017 року винесено постанову про стягнення з нього виконавчого збору у розмірі 3195,51 доларів США та 260,02 грн. та 16 лютого 2018 року про арешт майна по ВП № 55382272.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2018 року стягувача ТОВ «АНСУ» замінено на його правонаступника у ВП №37662443 та №48923926, тобто саме він є новим кредитором після ТОВ «АНСУ».

Разом з тим, відповідно до оскаржуваної постанови від 14 грудня 2017 року по ВП №55382272 про відкриття виконавчого провадження воно відкрите з виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору по ВП №48923926. На час відкриття цього провадження боржником міг виступати тільки ОСОБА_3 , який по виконавчому листу є відповідачем і відносно якого виділено в окреме провадження стягнення виконавчого збору.

Просить визнати постанову старшого державного виконавця Київського ВДВС ХМУЮ від 14 грудня 2017 року про стягнення виконавчого збору на підставі виконавчого листа №2/2018/1141/2012/15, виданого Київським районним судом м. Харкова від 21 березня 2013 року такою, що суперечить Закону України «Про виконавче провадження» та ущемляє його конституційні права.

Державним виконавцем Мазуріною О.М. в судовому засіданні заявлено клопотання про залишення скарги без розгляду, оскільки остання подана до суду з пропуском строку на оскарження, посилаючись на те, що оскаржувана заявником постанова надсилалась останньому рекомендованою кореспонденцією та отримана ним 16 січня 2018 року, а до суду він звернувся через рік у січні 2019 року.

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 24 липня 2019 року скаргу ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Ухвала мотивована тим, що скаржником не надано доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду протягом 2018- 2019 року з відповідною скаргою, а тому скарга підлягає залишенню без розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 просить ухвалу суду скасувати постановити нову, якою задовольнити скаргу.

За виконавчими провадження не було проведено дій по стягненню суми боргу, борг не відшкодовано, а тому підстав для стягнення виконавчого збору немає.

13 грудня 2017 року винесено Постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та зазначено про зняття арешту, припинення розшуку майна Боржника. Вказані обставини він розцінював як відновлення своїх прав на майно і не намагався оскаржувати жоден винесений документ державної виконавчої служби.

Тим більше, вважав, що припинення арешту та розшуку розповсюджується на всі виконавчі провадження, відкриті по виконавчому листу № 2/2018/1141/2012/15, виданому Київським районним судом м. Харкова від 21 березня 2013 року.

Однак, зняття арешту, припинення розшуку майна Боржника ОСОБА_1 відбулось лише в рамках ВП № 48923926, в той час як по ВП 37662443 продовжував тривати арешт майна та його розшук до серпня 2018 року, і весь цей час ОСОБА_1 оскаржував незаконні дії державних виконавців в рамках цих виконавчих проваджень, акцентуючи увагу на незаконному арешті та розшуку майна

До червня 2019 року віг продовжував оскаржувати поступово незаконні дії державних виконавців Київського ВДВС та їх постанови, сподіваючись, що його письмові скарги до вищої інстанції та до судового органу будуть задоволені.

Порушення його прав не зупинялось протягом 2018-2019 років і носило характер довготриваючого, такого, коли неможливо дізнатись, якими діями зупиниться це порушення та відновляться права.

Колегія суддів, вислухав суддю доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідив матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що провадження підлягає закриттю.

Залишаючи без розгляду скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця суд першої інстанції виходив з тих обставин, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, однак скаржником скаргу подано з пропуском строку звернення до суду та поважність причин неподання у встановлений законом строк не обґрунтовано.

Погодитись з таким висновком суду не можна.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Статтею 125 Конституції України визначено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон № 1404-VIII та зміни до ЦПК України, внесені відповідно до цього Закону.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

На спірні правовідносини поширюється саме Закон № 1404-VIII, згідно зі статтею 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону № 1404-VІІІ постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно із частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404 VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Вказаний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №766/740/17-ц, від 07 лютого 2019 року у справі №927/769/16.

Зі скарги на дії державного виконавця вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує постанову старшого державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 14 грудня 2017 року про стягнення з нього виконавчого збору на користь держави у сумі 3195,51 долар США та 260,02 грн. За даним виконавчим провадженням сторонами є боржник ОСОБА_1 ; стягувач Київський ВДВС міста Харкова ГТУЮ у Харківській області.

З оскаржуваної постанови вбачається, що підставою для відкриття виконавчого провадження є постанова про стягнення з боржника виконавчого збору №48923926 від 09 жовтня 2015 року, тобто, інший окремий виконавчий документ, відмінний від виконавчого листа №2/2018/1141/2012/15 від 21 березня 2015 року про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Отже, спір виник з приводу правомірності винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору, а тому справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин ухвала суду підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі та роз`ясненням права на звернення до суду зі скаргою в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.4, 377 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 24 липня 2019 року скасувати.

Провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Мазуріної О.М. від 14 грудня 2017 року по виконавчому провадженню № 55382272 про відкриття провадження закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 жовтня 2019 року.

Головуючий А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко