ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9/19 Справа № 182/6369/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Макарова М.О.,

при секретарі - Кошарі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Укрсиббанк

на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2018 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Укрсиббанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2016 року до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов Публічного акціонерного товариства Укрсиббанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2018 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Укрсиббанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) проживає за адресою АДРЕСА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» суму боргу за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 27.12.2007 року в розмірі 65 656,10 доларів США (шістдесят п`ять тисяч шістсот п?ятдесят шість доларів США 10 центів) та пеню за несвоєчасне погашення процентів в розмірі 311 876,45 грн. (триста одинадцять тисяч вісімсот сімдесят шість грн. 45 коп.)

Стягнуто з ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) проживає за адресою АДРЕСА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір в розмірі 29 806,81 грн. (двадцять дев`ять тисяч вісімсот шість грн. 81 коп.).

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство Укрсиббанк просить рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2018 року у справі №182/6369/16-ц скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 та ухвалити нове рішення, відповідно до якого позовні вимоги АТ УкрСиббанк задовольнити у повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Укрсиббанк на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.12.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник: ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №0, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 45 000,00 доларів США (екв. 227 250,00 грн.) на придбання нерухомості, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,90% на рік, на строк до 26.12.2031 року включно, з погашенням його щомісячними платежами згідно графіку погашення кредиту (а.с. 6-11 т.1).

27 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник: ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду до Договору №0 від 27.12.2007 року, за умовами якої сторони погодили внести зміни в кредитний договір №0, а саме: додати до Договору Додаток № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» та Додаток № 3 Тарифи Банку (а.с. 13-20 т.1).

15 травня 2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник: ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до Договору № 0 від 27.12.2007 року, відповідно до якої змінено строки сплати процентів: з 01 по 25 (включно) число кожного місяця наступного за тим, за який були нараховані такі проценти. Викладено Додаток № 1 до Договору 2 Графік погашення кредиту», в новій редакції згідно з Додатком № 1 до цієї Додаткової угоди (а.с. 21-24 т.1).

Відповідно до п.2.1. Кредитного договору, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника, Банком прийнято у заставу нерухомість (будівлі/споруди/приміщення), а саме: житлова квартира, яка складається з трьох кімнат, загальною площею 55,40 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

27 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник: ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено договір поруки №0 П, за умовами якого поручитель зобов`язалась солідарно відповідати за виконання позичальником ОСОБА_1 кредитних зобов`язань за вказаним кредитним договором (а.с.12-13 т.1).

Відповідно до п.1.3. Договору поруки, Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за Основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору.

Відповідно до п.1.4. Договору поруки, відповідальність Поручителя і Боржника є солідарною.

Згідно п. 3.1. Договору поруки, цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника та основним договором.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором станом на 19.08.2016 року утворилася заборгованість в розмірі 65 656,10 доларів США, яка складається з 37978,08 доларів США кредитна заборгованість, 27 678, 02 доларів США заборгованість по процентам.

Заборгованість ОСОБА_1 по сплаті пені за несвоєчасне погашення процентів станом на 01.11.2016 року складає 311 876, 45 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачам направлялись вимоги вих. № 30-2/8-666 від 12.08.2016 року, № 30-2/8-667 від 12.08.2016 року щодо погашення простроченої заборгованості (а.с.24-28).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Боржник (а відтак і поручитель) взяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 26.12.2031 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Виконання сторонами зобов`язання це здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов`язання це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.

Як установив суд першої інстанції, боржник ОСОБА_1 (а відтак і поручитель) узяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 26.12.2031 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною 4 статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною 4 статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом.

Тобто, банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання пред`явити вимоги до поручителя.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Відповідно до Додатку № 1 Кредитного Договору № 0 від 27.12.2007 року, погашення кредиту повинно відбуватись щомісячно не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору.

Погашення нарахованих процентів згідно п. 1.3.4 Кредитного договору, додаткової угоди № 1 від 15 травня 2009 року відбувається з 01 по 25 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти (а.с. 20 т.1).

Згідно довідки розрахунку заборгованості станом на 01.11.2016 року відповідачем останній платіж фактичного погашення заборгованості за кредитом був зроблений 30.09.2011 року, останній платіж за процентами був зроблений 05.12.2011 року (а.с. 29 на звороті т.1). Позивачем 12 серпня 2016 року направлено на адресу ОСОБА_2 досудову вимогу про погашення простроченої заборгованості, 18 листопада 2016 року подано позовну заяву до суду про стягнення з поручителя заборгованості.

В разі неналежного виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до ст. 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитором.

Банк мав протягом шести місяців від настання строку виконання основного зобов`язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитом з 30 жовтня 2011 року) пред`являти вимоги до поручителя.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Отже, порука є припиненою в порядку ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки останній платіж позичальник здійснив 30 вересня 2011 року, а наступний термін платежу за договором був встановлений до 30 жовтня 2011 року (включно), який він не здійснив.

Вимоги до поручителя пред`явлені 12 серпня 2016 року, тобто зі спливом шести місяців після настання строку для виконання певної частини зобов`язання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку в частині стягнення заборгованості за кредитом з поручителя ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що вимоги до поручителя пред`явлені зі спливом шести місяців після настання строку для виконання певної частини зобов`язання, тому порука є припиненою.

Апеляційний суд відхиляє доводи скарги про те, що шестимісячний строк настання строку виконання основного зобов`язання відповідачів про зміні строку в порядку визначеному договором настає на 41 день з дня направлення вимоги, тобто 23.09.2016 року, а строк визначений ч.4 ст. 559 ЦК України спливає 23.03.2017 року, тому з позовом банк звернувся 15.11.2016 року в межах шести місячного строку, колегія суддів ставиться критично, оскільки сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною 4 статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Погашення нарахованих процентів згідно п. 1.3.4 Кредитного договору, додаткової угоди № 1 від 15 травня 2009 року відбувається з 01 по 25 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти (а.с. 20 т.1).

Згідно довідки розрахунку заборгованості станом на 01.11.2016 року відповідачем останній платіж фактичного погашення заборгованості за кредитом був зроблений 30.09.2011 року, останній платіж за процентами був зроблений 05.12.2011 року.

Між тим, позивачем направлено на адресу ОСОБА_2 досудову вимогу про погашення простроченої заборгованості лише 12 серпня 2016 року, а 18 листопада 2016 року подано позовну заяву до суду про стягнення з поручителя заборгованості.

Твердження апелянта про те, що обчислення строку, визначеного ч.4 ст.559 ЦК України починається з моменту зміни строку про що зазначає і Верховний Суд України, зокрема у висновках постанов №6-106цс14 від 24.09.2014 року, №3-1202гс15 від 17.02.2016 року, №6-1301цс15 від 16.03.2016 року, №6-368цс16 від 22.06.2016 року, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки обставини даної справи узгоджуються з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, не знайшовши підстав для відступлення від нього у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та рішення суду ухвалене на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскарженій частині не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Укрсиббанк - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

М.О.Макаров