Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Яровенко Н. О.,

при секретарі Локотковій І.С.,

за участі сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Гладиш Я.М. ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки, договору поруки та стягнення збитків,

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду м. Києва із позовною заявою звернулась ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» де просила визнати Кредитний договір № 0 від 19 грудня 2006 року, Договір іпотеки з ОСОБА_6 від 19 грудня 2016 року, а також просила визнати недійним Договір поруки № 78183 від 19 грудня 2006 року. Крім цього, просила зобов`язати ПАТ «УкрСиббанк» відмінити обмеження обтяження на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , стягнути понесені позивачем збитки у подвійному розмірі, а також стягнути з ПАТ «УкрСиббанк» орієнтовні судові витрати які ОСОБА_1 очікує понести у зв`язку із розгляд даної справи.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 19 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено Кредитний договір № 0. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору передбачено надання кредиту ОСОБА_1 в сумі 49 485,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 249 899,25 гривень за курсом НБУ на день укладення договору (5,05 грн/дол.), процентна ставка за користування кредитом встановлена в розмірі 10,80% річних відповідно до п. 1.3.1 Договору. Кошти були надані шляхом зарахування на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 для подальшого використання за цільовим призначенням. В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за даним кредитним договором прийнято згідно п 2.1 Договору: застава нерухомого майна, а саме однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та порука згідно договору поруки № 78183 від 19 грудня 2006 року з ОСОБА_6 , Сама мета кредитного договору - для особистих потреб, для використання доларів США в розрахунках, тобто для здійснення правочину з резидентами України (п.1.4 Договору). Однак банк порушим валютне законодавство, а саме у банка була відсутня індивідуальна ліцензія на використання іноземної валюти як платежу. Відповідно до отриманої виписки банку з мого поточного рахунку за 19.12.2006 рік, кредитні кошти зараховано не в кореспонденції з рахунком 3800 (валютна позиція банку), а з рахунком 3739 «Транзитний рахунок за іншими технічними розрахунками», який є технічним і не підтверджує надання кредиту в іноземній валюті. Крім того, заява на видачу готівки № 85 від 1.12.2006 року теж підтверджує, що позивач отримала не долари США, а їх еквівалент - 249 899, 25 гривень. Крім цього, позивач також посилається на те, що банк в кредитному договорі зазначив несправедливі умови , а також те, що договором не було покладено та попереджено позивача про настання валютних ризиків (курсові різниці), отже кредит мав був і сплачуватися за курсом його отримання - 5,05 грн./дол. Також, банком було порушено норми ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме несправедливими є зокрема умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Кредитний договір також має бути визнаний недійсним у зв`язку з тим, що банк не мав права надавати кредит позивачу в іноземній валюті, чим ввів в оману самого позивача, отже відповідачем було не дотримано вимоги ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». У зв`язку із тим, що відповідачем при укладені кредитного договору, Договору іпотеки і договору поруки було порушено ряд законодавчих актів, то зазначені договори мають бути в судовому порядку визнані недійсними.

Представником відповідача ПАТ «УкрСиббанк» - Порчинським О.І., було надано відзив на позову заяву, де останній зазначив що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими що задоволенню не підлягають. Додатково зазначив, шо між сторонами дійсно були укладено вище вказані договори, однак порушення ЗУ «Про захист прав споживачів» та умов визначені в договорі для позивача були зрозумілими та такими, що відповідали чинному законодавству на момент їх укладання. Так, вимоги позову стосуються саме визнання недійсним кредитного договору з підстав невідповідності вимогам законодавства та використання нечесної підприємницької практики, однак відповідно до правової позиції Верховного суду України, ЗУ «Про захист прав споживачів» застосовуються до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютне ризики тощо, які передують укладенню договору. Додатково, позивач посилається на ненадання позичальнику повної інформації перед укладенням договору, проте це не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Навпаки, протягом 12 років ніяких застережень або зауважень, щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору під час його підписання, не надано. Вказані обставини сукупності спростовують доводи позивача про неналежне інформування та свідомого вибору позичальником. Щодо доводів позивача про порушення банком валютного законодавства, відповідачем зазначено, що п.4 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» вказано, що індивідуальні ліцензії видаються на операції і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни та суми таких коштів перевищують встановлені законодавством межі. Оскільки чинним законодавством не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів кредитів в іноземній валюті, як і надаються або залучаються резидентами України, таким чином можна дійти висновку, що АТ «УкрСиббанк» мав право здійснювати торгівлю іноземною валютою та надавати кредити резидентам в іноземній валюті за генеральною банківською ліцензією НБУ. Варто зазначити, що валюту кредитування позичальник обрав самостійно. Додатково відповідач пояснив, що шляхом підписання договору позичальник підтвердив, що ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, методикою, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних із конвертацією валюти, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України. Таким чином, банком дотримано вимоги чинного законодавства, зокрема ЗК «Про захист прав споживачів», відповідно відсутні підстави для задоволенню позову.

Позивач у своїх запереченнях на відзив АТ «УкрСиббанк» зазначила, що надана інформація банком при укладенні кредитного договору не відображала реальної вартості кредиту. Зміст та умови кредитного договору були розроблені безпосередньо відповідальними працівниками банку. А тому, позичальник був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору і при його укладені мав можливість погодитися лише на ті умови, які були запропоновані йому банком щодо істотних умов договору відсоткової ставки.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 серпня 2018 року провадження по справі було відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

31 серпня 2018 року позивач звернулась з клопотанням про розгляд цивільної справи за правилами загального позовного провадження за наслідками якого було постановлено ухвалу від 03 вересня 2019 року про задоволення вище вказаного клопотання та по справі було призначено підготовче судове засідання.

08 жовтня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва за клопотанням позивача була постановлена ухвала про витребування доказів у ПАТ «УкрСиббанк», а саме витребувати докази, які підтверджують факт отримання позивачем від відповідача інформаційного листа про умови кредитування відповідно до вимог ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», та документи, які містять інформацію про умови кредитування за Кредитним договором № 0 від 19 грудня 2006 року; належним чином завірену копію індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції, зокрема, використання кредиту, наданого ОСОБА_1, в іноземній валюті як засобу платежу; належним чином завірену копію генеральної ліцензії Банку.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 січня 2019 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про витребування доказів залишено без задоволення у зв`язку з тим, що судом вже було вирішено питання про витребування даних доказів та було постановлено відповідну ухвалу.

Крім того, 17 січня 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва було закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та запереченнях на відзив представника відповідача ОСОБА_8

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд, вислухавши пояснення позивачам та її представника, представника відповідача, дослідивши докази, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини справи приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи,19 грудня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником всіх прав та обов`язків якого є акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 за умовами якого кредитор АКІБ «УкрСиббанк» зобов`язується надати позичальнику ОСОБА_1 , а позичальник зобов`язується належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 49 485,00 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах визначених цим Договором. Вказана сума дорівнює еквіваленту 249 899,25 гривень за курсом НБУ на день укладення Договору.

В забезпечення виконання умов кредитного договору з боку позичальника ОСОБА_1 , 19 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником всіх прав та обов`язків якого є акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_6 було укладено договір поруки № 78183 від 19 грудня 2006 року, за умовами якого поручитель ОСОБА_9 , зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 0 від 19 грудня 2006 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Також, з метою забезпечення умов кредитного договору 19 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником всіх прав та обов`язків якого є акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 39199 від 19 грудня 2006 року за умовами якого іпотекодавець ОСОБА_1 передає в іпотеку нерухоме майно (квартира) відповідно до Довідки-характеристики виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 06 грудня 2006 року № 1211406, квартира складається з однієї кімнати загальною площею - 22,70 кв.м, жилою площею 12,30 кв. м, що належить іпотекодавцю на праві приватної власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно заяви про видачу готівки № 85 від 19.12.2006 року вбачається, що ОСОБА_1 отримала з поточного рахунку НОМЕР_1 49 485 доларів США, що еквівалентно 249 899 грн 25 коп Дана заява особисто підписана ОСОБА_1 .

З виписки за особовим рахунком за 19.12.2006 вбачається, що позивач отримала кредитні кошти в розмірі 49 485,00 доларів США, що становить гривневому еквіваленту 249 899 грн 25 коп.

Також, згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2016 року, ухваленого в межах розгляду цивільної справи за позовом Приватного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість договором про надання споживчого кредиту № 0 від 19 грудня 2006 року станом на 09.12.2015 року у розмірі 33 575 доларів США 27 центів та пеню у розмірі 19 906 грн. 74 коп. При цьому, судом було встановлено, що ОСОБА_1 було порушено умови договору про надання споживчого кредиту № 0від 19.12.2006 року в частині своєчасного повернення кредиту внаслідок чого утворилась заборгованість. Також було встановлено, що на час укладення кредитного договору АКІБ «УкрСиббанк» мав банківську ліцензію видану Національним банком України № 75 від 24.12.2001 року на право здійснення банківських операцій, визначених частиною першою та пунктами 5-11 частини 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», дозвіл Національного банку України № 75-2 від 24.12.2001 року та додаток до дозволу № 75-2 від 19.11.2002 року. Крім цього, судовим рішенням від 04.10.2016 встановлено, що на момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 погодилася з усіма його умовами, самостійно обрала валюту кредитування та валюту виконання зобов`язання, що підтверджується її підписом.

В судовому засіданні представником відповідача на виконання вимог ухвали суду від 08.10.2018 року було надано належним чином завірену копію генеральної ліцензії банку та повідомив про неможливість надання індивідуальної ліцензії та інформаційного листа. З огляду на те, що відповідно до Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу,затвердженого Постановою НБУ від 14.11.2004 року № 483, НБУ у своєму нормативно-правовому акті підтвердив позицію, закріплену в Декреті та встановив, що операції з використання іноземної валюти як засобу платежу на території України дозволяється без отримання індивідуальної ліцензії, якщо однією стороною операції є банк, який має генеральну ліцензію. Також, щодо надання інформаційного листа, банк зазначив наступне, що такий лист виданий позичальнику відповідно до п. 9.13 кредитного договору, отже він має знаходитися у позивача ОСОБА_1 , котра згідно ж п 9.13, підписанням кредитного договору засвідчила факт отримання інформаційного листа.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначила однією з підстав визнання договору про надання споживчого кредитну недійсним, те, що укладений кредитний договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що є підставою визнання договору недійсним.

Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Цей договір відповідно до ст.1055 ЦК України укладається в письмовій формі. До відносин за кредитним договором застосовуються положення статей 1046-1052 ЦК України.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Закон України "Про захист прав споживачів" регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п.п. 1, 11 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування" споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 20 серпня 2007 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику споживчий кредит, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Крім цього, у рішенні від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 Конституційний Суд України вказав, що положення п. п. 22, 23 ст. ст. 1, 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2 , 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Разом з тим, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Як роз`яснено в п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Стаття 18 цього Закону містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, зокрема їх несправедливості.

За змістом частин п`ятої, шостої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, порушення принципу добросовісності (пункт 6 частини першої статті , частина третя статті 509 ЦК України ); по-друге, спричинення істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдання шкоди споживачеві.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що укладений кредитний договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що є підставою визнання договору недійсним. Так, несправедливими є наступні умови. По-перше, встановлюючи процентну ставку на рівні 10,8 % річних, п.1.3.3. договору передбачив порядок її розрахунку, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом за методом факт/360 днів і відсотки розраховуються щомісячно, тобто фактичний розрахунок проводиться за повний рік або 365 днів, при такому розрахунку щомісячний результат був би менши, обумовленої в Договорі суми. По-друге, пункт 2.2 Договору перебачає, що наданий кредит також забезпечується всім належним Позичальнику майном і коштами, на які може бути звернення стягнення, в порядку установленому законодавством України. По-третє, пункт 9.2б) Договору передбачає, що відповідно до вимог статті 651 ЦК України сторони погодили, що пртягом дії цього Договору, Банк відповідно до умов п.1.3.1 Договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі погіршення фінансового стану Позичальника, а це значить, що Банк ще більше заганяв би позивача у фінансову кабалу. Умови, що регулюють питання про зменшення відсоткової ставки, кредитний договір не містить взагалі, що призводить до дисбалансу інтересів сторін. По-четверте, пунт 9.2. абз.8 Договору, що в разі перешляду відсоткової ставки за користування кредитними коштами в сторону збільшення, відповідно до якого у випадку незгоди позивача з таким порядком, позивач має повернути залишок кредиту та сплатити всі необхідні платежі, нараховані проценти, комісії та можливі штрафні санкції в повному обсязі. Договором не тільки не передбачено покладання на позивача валютних ризиків, а позивач і навіть не попереджена про них. Всі ці умови кредитного договору є такими, що порушують вимоги ЗУ «Про захист прав споживача», відтак, кредитний договір є недійсним.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами судочинства є, зокрема, свобода укладання договору, яка полягає у визнанні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватися від укладання договорів) і визначити їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

19 грудня 2006 року сторони підписали кредитний договір, чим виразили своє волевиявлення. При підписанні спірного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору: мети, суми та строків кредиту, умов та порядку його видачі та погашення, видів забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання договору. Спірний договір було укладено у письмовій формі, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно кредитного договору позивач, підписанням цього договору, підтвердив свою здатність виконувати умови договору, повністю розуміє всі істотні умови цього договору, вважає їх справедливими щодо нього, розуміє свої права та обов`язки за кредитним договором та погоджується з ними.

До кредитного договору, як невід`ємний додаток, сторонами було підписано графік погашення кредиту (додаток № 1).

Відповідно до ч.5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором (п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Виходячи з цих положень, суд вважає, що жодного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивачу вони не містять, оскільки покликані забезпечити своєчасне виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань, а отже не є непропорційно великою сумою компенсації в контексті положень законодавства про захист прав споживачів.

Виходячи із загальних умов, укладеного між сторонами кредитного договору, останніми досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про можливість зміни відсоткової ставки, розміру пені в разі порушення умов виконання кредитного договору, застосування можливості дострокового стягнення за кредитним договором. При цьому, позивачем підписано вказаний кредитний договір на кожному аркуші договору, що свідчить про ознайомлення з умовами кредитного договору та виразу повної згоди під час його підписання з умовами, викладеними у ньому.

Крім того, при укладанні кредитного договору позичальник ОСОБА_1 знала про вищезазначені договірні умови і свідомо погоджувалась з ними, про що свідчить підпис на договорі без будь-яких зауважень чи застережень щодо його умов.

При вирішенні спору суд також виходить з того, що позивач є особою з повною цивільною дієздатністю, яка цілком усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, а отже, кредитний договір в цілому є таким, що укладений в рамках чинного законодавства України та відповідає положенням ст. 203 ЦК України.

Суд вважає, що кредитний договір укладено на принципах добросовісної конкуренції, адже позивач самостійно та добровільно обрав ПАТ «УкрСиббанк» для укладення із ним кредитного договору.

Однією з підстав визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним позивач зазначила, що Банк не мав права надавати кредит позивачеві кредит в іноземній валюті, оскільки не мав індивідуальної ліцензії, чим ввів в оману позивача, а тому кредитний договір є недійсним

Так, статтею 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Згідно ч. 2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Пунктами «в» і «г» частини 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Виходячи з положень зазначеної вище статті, обов`язковість одержань індивідуальної ліцензії на проведення валютної операції зумовлено лише у випадках перевищення встановлених законодавством меж термінів і сум таких кредитів, та у випадках використання іноземної валюти як засобу платежу або як застави. Оскільки чинним законодавством України не встановлені будь-які обмеження щодо граничних розмірів сум та термінів повернення кредитів в іноземній валюті, тому здійснення операцій по отриманню чи наданню кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Крім того, відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Таким чином, банківський кредит взагалі і в іноземній валюті зокрема за своєю правовою природою не ототожнюється із договором купівлі - продажу, а іноземна валюта не є засобом платежу, а валютою виконання зобов`язання.

За ч.1 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки мають право на: приймання вкладів (депозитів) від юридичних і фізичних осіб, відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків-кореспондентів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів та зарахування коштів на них; розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Отже, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки наведені позивачем обставини не свідчать про вчинення оспорюваного нею правочину обману з боку відповідача та відповідач на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мав право здійснювати операції з надання кредиту в іноземній валюті.

Окремо слід зазначила, що не розуміння позичальником запропонованих банком умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення, щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, не є обманом зі сторони банку.

Наступною підставою для визнання недійсним договору про надання споживчого позивач зазначила те, що банк не надав детального розпису сукупної вартості кредиту та не надав інформації про умови кредитування.

Відповідно до п.8.2. Кредитного договору №0 від 19.12.2006 року - підписанням даного договору позичальником є підтвердженням того, що всі умови даного Договору йому повністю розуміє, свої права та обов`язки за цим Договором і погоджується з ними.

За змістом положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 19 грудня 2006 року) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. У договорі про надання споживчого кредиту зазначається у тому числі детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

Тобто, вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на дату укладення оспорюваного договору не передбачали обов`язку банку надати детальний розпис сукупної вартості кредиту в окремому документі.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (набрали чинності 06 червня 2007 року), зобов`язують банки надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту або в кредитному договорі, або додатку до нього. Тобто, детальний розпис сукупної вартості кредиту не обов`язково повинен бути викладений лише як окремий документ.

Банком було дотримано вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо надання інформації по кредиту позичальнику.

Згідно зі ст.627 Цивільного кодексу України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Належне виконання сторонами прийнятого на себе зобов`язання, передбачено як умовами Кредитного договору, так і нормами чинного законодавства України.

Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто, отримуючи кредит позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, а також сплатити проценти в розмірі та на умовах, передбаченими Кредитним договором.

За ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначити їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Згідно зі ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України за угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Як вбачається зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ст.629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, що передбачено ч.2 ст.11 ЦК України.

Таким чином, позивач в повному обсязі володів необхідною інформацією щодо кредитних умов, форми забезпечення кредиту, типу відсоткової ставки, строку, варіантів повернення кредиту тощо і ним добровільно був підписаний кредитний договір.

Позивач також погодилась з його умовами та не заперечувала проти надання кредиту в іноземній валюті - доларах США, сплати процентів та інших платежів в іноземній валюті.

Установлено, що позивач не надала, а матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів».

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що сторонами у момент укладення договору дотримано вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов`язкових умов і кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту.

З огляду на вищевикладене, підстав для визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним не має.

В іншій частині позову необхідно відмовити, оскільки основне зобов`язання залишається дійсним.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3,15,16, 203,215,230, 525, 627-629, 638, 1054 ЦК України, ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 4,5 10, 11, 58, 60,77- 81, 82, 127, 131, 141, 208, 209, 212- 215, 218, 224-233 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки, договору поруки та стягнення збитків відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 10 жовтня 2019 року.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», , місцезнаходження: м. Київ, вулиця Андріївська, 2/12.

Суддя Н.О.Яровенко