Справа № 129/1453/14-ц
Провадження № 22-ц/801/2134/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 рокуСправа № 129/1453/14-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2019 року, постановлену суддею Вінницького міського суду Вінницької області Бессараб Н.М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 році ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії приватного виконавця Турського О.В. з участю заінтересованих осіб ТОВ «Кредитні ініціативи» та ОСОБА_2 , в якій просив визнати дії приватного виконавця неправомірними та скасувати постанову від 08.05.2019 про опис та арешт майна боржника.

Скарга мотивована тим, що на виконанні у приватного виконавця Турського О.В. перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 129/1453/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості по кредиту в розмірі 236795,92 грн., а також 2367,95 грн. судового збору.

08.05.2019 приватним виконавцем Турським О.В. в межах виконавчого провадження винесено постанову про опис та арешт майна боржника, згідно з якою накладено арешт на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1

ОСОБА_1 вважає вказану постанову неправомірною, оскільки має у власності автомобіль PEUGEOT 206 XT 1.4E. Однак всупереч вимогам ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець звернув стягнення на нерухоме майно- квартиру боржника.

Крім того приватним виконавцем було порушено п.28 наказу Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 « Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень» , яка передбачає, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано , виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави , передбаченої п.9 ч.1 ст.37 Закону України « Про виконавче провадження».

Ч.1 ст.1 Закону України « Про мораторій на стягнення майна громадян України , наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Квартир, яка є предметом іпотеки придбана за кредитні кошти, має площу 33,2 кв.м., кредит видавався у валюті- доларах США, використовується боржником, його дружиною, а також їх дітьми як місце постійного проживання.

Тобто дія мораторію забороняє приватному виконавцю вчиняти дії по примусовій реалізації предмета іпотеки.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду із скаргою.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2019 року скаргу задоволено частково.

Скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Міністерства юстиції України Турського О.В. від 08.05.2019 року про опис та арешт майна боржника, а саме квартири ,яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в частині призначення відповідальним зберігачем даного нерухомого майна ОСОБА_3 ..

Не погодившись з такою ухвалою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати в частині відмови у задоволенні скарги та постановити нову, якою задовольнити її вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться в основному до обставин, які були викладені у скарзі на дії приватного виконавця. Скаржник вважає, що суд неправильно застосував норми матеріального права, а його висновки не відповідають фактичним обставинам справи.

Приватним виконавцем був поданий письмовий відзив на апеляційну скаргу.

Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників судового розгляду не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду , дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, поза межами доводів та вимог апеляційної скарги ,суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам ухвала суду не відповідає.

Задовольняючи частково скаргу, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що постанова приватного виконавця про арешт майна боржника є незаконною в частині призначення його відповідальним зберігачем ОСОБА_3 , який не входить до переліку осіб, визначених ст.58 Закону України «Про виконавче провадження».

Апеляційний суд звертає увагу, що за диспозицією ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається із змісту скарги, обставин, які в ній викладені, а також вимог, які були заявлені ОСОБА_1 в суді першої інстанції, а також матеріалів справи ,останній про незаконність постанови приватного виконавця з підстав невідповідності ст.58 Закону України «Про виконавче провадження» не зазначав та не просив суд про її скасування з цих підстав.

Вказане свідчить про порушення судом норм процесуального права, яка полягає у виході за межі вимог скарги.

Отже в силу ч.4 ст.369 ЦПК України апеляційний суд виходить за межі доводів апеляційної скарги та її вимог, оскільки встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування ухвали суду.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.12.2014 стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 06-2.1/1028 в сумі 236 795, 92 грн., а також судовий збір 2367,95 грн.

На підставі вказаного рішення суду, яке набуло законної сили 12.12.2014, Вінницьким міським судом Вінницької області 19.01.2015 видано виконавчий лист (а.с.50).

Постановою приватного виконавця від 10.04.2019 було відкрито виконавче провадження ВП №58866090 (а.с.15).

08.05.2019 приватним виконавцем Турським О.В. прийнято постанову, якою накладено арешт на однокімнатну квартиру, яка є предметом іпотеки, і яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і належить боржнику ОСОБА_1 (а.с 17-18). Постановою заборонено боржнику відчужувати, пошкоджувати, знищувати дане майно та призначено відповідальним зберігачем ОСОБА_3 .

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 за боржником ОСОБА_1 зареєстрований автомобіль PEUGEOT 206 XT 1.4E, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с. 7).

Згідно Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №61438304 від 19.08.2019 року встановлено, що 26.05.2008 року зареєстроване обтяження на автомобіль PEUGEOT 206 XT 1.4E, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , згідно договору застави даного автомобіля №050/1-748 від 26.05.2008 року та обтяжувачем якого є АКБ «Укрсоцбанк», розмір основного зобов`язання ОСОБА_1 - 21 743,59 дол. США (а.с. 105-106).

Отже суд зробив правильний висновок, що на дане майно неможливо звернути стягнення, оскільки воно перебуває в заставі АКБ « Укрсоцбанк», а отже дії приватного виконавця в даному випадку узгоджуються із нормами Закону і не суперечать ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Апеляційним судом встановлено, що відповідно до матеріалів справи, в яких міститься копії матеріалів виконавчого провадження, приватним виконавцем в рамках виконавчого провадження вживалися дії щодо встановлення наявності іншого нерухомого майна, яка може перебувати у власності боржника ОСОБА_1 .

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно , який був сформований 15.05.2019 на запит приватного виконавця Турського О.В, у власності боржника ОСОБА_1 перебуває ј частини трикімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Отже можна зробити висновок, що оскільки у боржника є у власності інше нерухоме житлове майно, то дія ч.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на дані правовідносини не розповсюджується.

А тому скарга ОСОБА_1 в цій частині є необґрунтованою.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 вказував на те, що приватним виконавцем був порушений п. 28 наказу Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень», оскільки останній не отримав відповідний попередній дозвіл від органу опіки і піклування, зв`язку з тим, що в квартирі зареєстровані і проживають двоє неповнолітніх дітей.

Відмовляючи в задоволенні скарги в цій частині , суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що такі вимоги є передчасними, оскільки накладаючи арешт на квартиру, приватний виконавець фактично на реалізацію її не передавав, а лише забезпечив виконання судового рішення. При цьому , як зазначив суд, примусова реалізація є окремою процедурою, яка здійснюється згідно Закону України « Про виконавче провадження».

Однак такий висновок є неправильним і не відповідає нормам матеріального права.

Згідно частин першої, другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Інститут опіки та піклування спрямований на доповнення недостатньої або відсутньої цивільної дієздатності неповнолітніх і повнолітніх фізичних осіб. Водночас, його завданням є охорона особистих немайнових і майнових прав та інтересів підопічних, турбота про створення їм належних побутових умов, здійснення догляду за ними. Таким чином, органи опіки та піклування здійснюють контрольні функції з метою запобігання порушенню прав неповнолітніх.

Слід зазначити, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна (стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей»).

Аналіз положень Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Сімейного кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства», дає можливість стверджувати, що законодавчі акти вимагають здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей саме на етапі вчинення правочинів з нерухомим майном, право власності на яке або право користування яким мають діти, шляхом надання органами опіки та піклування згоди на вчинення зазначених правочинів.

Відповідно до статті 177 Сімейного Кодексу України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло.

Вказана норма Сімейного кодексу України направлена на посилення захисту житлових та майнових прав дітей і надає право органам опіки та піклування відмовляти у наданні батькам дитини згоди на вчинення правочинів, в результаті яких порушуються права на житло такої дитини, тобто дитина буде позбавлена права власності або права користування житлом без надання іншого рівноцінного житла або покращення житлових умов.

Крім того, слід розмежовувати такі поняття як «договори про відчуження майна» та «звернення стягнення на предмет іпотеки» враховуючи при цьому, що згідно з Сімейним кодексом України, законами України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та «Про охорону дитинства» отримання згоди органів опіки та піклування вимагається саме від батьків (осіб, що їх замінюють) при вчиненні ними правочинів щодо майна, право власності або право користування яким мають діти.

Правочином, відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, вчинення правочину являє собою вільне волевиявлення особи.

Що стосується звернення стягнення на предмет іпотеки, то відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» воно здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з частиною першою статті 41 цього ж Закону реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Отже апеляційний суд робить висновок, що в даному випадку при накладенні арешту на квартиру, яка є предметом іпотеки в рамках виконавчого провадження, приватний виконавець діяв у відповідності до вимог Закону і чинне законодавство України не покладає на нього обов`язку отримувати такий дозвіл перед вчиненням даної виконавчої дії.

Відтак вимоги скарги ОСОБА_1 в цій частині є безпідставними, а тому задоволенню не піддягають.

Керуючись ч.4 ст.367 ЦПК України , апеляційний суд вважає, що ухвала залишатися в силі не може, оскільки постановлена судом з порушенням норм процесуального та неправним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню в повному обсязі з постановленням нової про відмову в задоволенні скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2019 року скасувати.

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Міністерства юстиції України Турського Олександра Віталійовича з участю заінтересованих осіб ТОВ «Кредитні ініціативи» та ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2019 року.

Головуючий М. М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета