Провадження №22-ц/824/9689/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення збитків та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року позивач звернулася до суду з даним позовом, обґрунтовуючи його наступним:

21.04.2016 року між сторонами був укладений контракт, відповідно до якого позивача було прийнято на посаду помічника адвоката із заробітною платою в розмірі 3500,00 грн. на місяць. З 18.10.2016 року по 20.02.2017 року позивач перебувала у декретній відпустці, а в лютому 2017 року до відповідача поданий лікарняний лист про тимчасову непрацездатність у період з 21.02.2017 року по 06.03.2017 року у зв'язку з ускладненими пологами та для направлення його до фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. В березні 2017 року позивачем на ім'я відповідача подана заява про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, але наказом від 22.05.2017 року позивача звільнено з посади помічника адвоката у зв`язку із закінченням строку контракту. Вказує про те, що з квітня 2016 року по день її звільнення заробітна плата їй не виплачувалась. Лікарняний лист за період з 21.02.2017 року по 06.03.2017 року не оформлено та не подано до фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, та відповідно не оплачено. З урахуванням збільшення позовних вимог просила: стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки у виплаті заробітної плати, а саме 74 613,21 грн.; зобов'язати відповідача вчинити дії, а саме: подати до робочого органу Фонду соціального страхування України заяву-розрахунок на фінансування допомоги по вагітності та пологах терміном на 14 календарних днів згідно із листком непрацездатності за період з 21.02.2017 по 06.03.2017 року; стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 19 250,00 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1875,20 грн.; стягнути на її користь понесені збитки на відправку заяв в сумі 46,32 грн. та моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 07 травня 2019 року вищезазначений позов задоволений частково. Вирішено стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1 875,20 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 74 613,21 грн., понесені збитки на відправку заяв у розмірі 46 грн. 32 коп., моральну шкоду у розмірі 5 000 грн., а всього 81 534,73 грн. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Частково не погоджуючись з рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 травня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та в частині часткового задоволення моральної шкоди, ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову. Вважає, що судом під час розгляду зазначених питань не було у повному обсязі з'ясовано всіх обставин, що мають значення для справи, а викладені у рішенні суду висновки в оскаржуваній частині не відповідають обставинам справи.

Відповідач, також не погоджуючись із рішенням суду в частині задоволення позову, а саме в частині присудження до стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 травня 2019 року скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог. Посилався на незаконність, необґрунтованість такого рішення, ухвалення його з порушенням норм матеріального і процесуального права, при цьому вказав, що суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Крім того певні висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважає доводи апеляційної скарги відповідача в оскаржуваній частині безпідставними, а рішення суду в частині задоволення позовних вимог законним і обґрунтованим, яке в повному обсязі відповідає завданню цивільного судочинства. Просила апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду відповідно в цій частині - без змін.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

В ході розгляду справи судом першої інстанції знайшли своє підтвердження посилання позивача щодо непроведення відповідчем повного розрахунку з нею при припиненні трудових відносин. Відповідач не заперечував факт несвоєчасної сплати позивачу заробітної плати за період роботи з квітня 2016 року по травень 2017 рік, при цьому посилався лише на відсутність своєї вини у зв'язку з фінансовими труднощами. Не заперечувала представник відповідача факту невиплати позивачу компенсації при звільненні за невикористану частину віпустки. За таких умов суд обґрунтовано прийшов до висновку про наявність передбачених законом підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку а також середнього заробітку за час затримки виплати останній заробітної плати.

В той же час, відхиляючі вимогу про стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати за період роботи з квітня 2016 року по травень 2017 рік, суд виходив з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів виконання трудової функції за цей період. При цьому суд погодився з позицією відповідача щодо невиходу позивача на роботу в означений період, на підтвердження чого відповідач надала табелями обліку робочого часу позивача. З даною позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може, з огляду на наступне:

По-перше, судом безпідставно не були взяті до уваги представлені докази, зокрема листування за вказаний період між сторонами. З наданих позивачем на підтвердження своєї позиції листів між нею та роботодавцем вбачається, що у вказаний період ОСОБА_1 виконувала вказівки відповідача, а саме готувала документи, надавала інформацію робочого характеру, тощо. Крім того, позивачем було надано нотаріально завірену заяву ОСОБА_4, з якої слідує фактичне отримання останньою юридичних послуг саме від позивача, розрахунок за які здійснювався з відповідачем. Крім того ОСОБА_2 представила до суду копію лікарняного листа позивача, з якого слідує факт непрацездатності останньою лише 18.10.2016 року, а також міститься вказівка про відпрацювання 126 робочих днів із зазначенням відповідних місяців роботи, що збігаються із спірним періодом. Вказані документи суд першої інстанції до уваги не взяв, ґрунтуючи свою позицію лише на представлених відповідачем табелях обліку робочого часу, не звернувши при цьому увагу як на той факт, що вказані документи були виготовлені лише відповідачем і жодною іншою особою не засвідчувалися, так і на суперечність таких доказів іншим (вищевказаним) матеріалам справи. Зважає колегія суддів апеляційного суду і на те, що надаючи до суду матеріали про тривалий невихід позивача на роботу, жодного доказу щодо застосування до неї за такі прогули дисциплінарних стягнень відповідач до суду не надала, що в свою чергу також може свідчити про необхідність критичного відношення до таких матеріалів.

Відповідно до положень Кодексу Законів про працю України та вимог Закону України «Про оплату праці» обов'язок доказування відсутності заборгованості перед позивачем із заробітної плати покладається на роботодавця, а не на позивача (працівника), чого в даному випадку відповідачем належним чином зроблено не було. При звільненні працівника роботодавець повинен впевнитися в належному і своєчасному розрахунку всіх сум, що належать до виплати, що в даному випадку зроблено не було, і доводи відповідача з цього приводу, викладені в апеляційній скарзі, не ґрунтуються на нормах закону і спростовуються наявними матеріалами справи. За таких умов висновок суду про відхилення вимоги позивача щодо стягнення заробітної плати за вказаний період колегія суддів вважає безпідставним.

Стосовно стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку.

Зважаючи на вищезазначені висновки стосовно невиплати відповідачем позивачу як заборгованості з компенсації за невикористану відпустку, так і заробітної плати в належному розмірі, колегія суддів апеляційного суду погоджується з позицією суду першої інстанції щодо наявності передбачених законом підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час такої затримки виплати. При цьому колегія критично відноситься до посилань відповідача на відсутність її вини у такій затримці, оскільки остання заперечувала проти наявності заборгованості з цього приводу, і такі заперечення визнані апеляційним судом необґрунтованими. Окрім того, відповідач перед або в час звільнення позивача не здійснила жодних з передбачених законом дій щодо виплати позивачу заборгованості з заробітної плати, наприклад направлення коштів на картковий рахунок або поштовий переказ на адресу позивача. Зважаючи на те, що відповідачем не виплачувалася заробітна плата за декілька місяців в повному обсязі, колегія суддів вважає обґрунтованим стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в повному обсязі середньої заробітної плати позивача, як те було зроблено судом першої інстанції. В той же час, зважаючи на встановлений законом принцип диспозитивності цивільного судочинства, колегія суддів апеляційного суду не може прийняти новий розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, який було представлено позивачем до апеляційної інстанції, оскільки така компенсація була присуджена до стягнення судом першої інстанції за період по день ухвалення рішення суду у повній відповідності до заявлених позивачем вимог. Рішення суду в цій частині апеляційний суд визнає вірним, відтак підстави для його зміни та задоволення зазначеної вимоги за період, що минув з часу ухвалення рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Не вбачає колегія суддів апеляційного суду і підстав для зміни рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди. З однієї сторони суд вважає, що звільнення позивача та невиплата при цьому всіх належних їй сум мало психотравмуючій вплив на позивача. З іншої сторони, визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди колегія суддів вважає розумним та справедливим. За таких умов вимоги апеляційних скарг з цього приводу як однієї, так і іншої сторони, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Зважаючи на викладені норми, колегія суддів апеляційного суду погоджується з позицією суду першої інстанції в частині вирішення вимоги про зобов'язання відповідача здійснити дії щодо подання документів до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, оскільки належних та допустимих доказів з приводу як передачі таких документів позивачем відповідачу для надання до зазначеного органу, так і з приводу взагалі їх існування, до суду представлено не було.

Не погоджується колегія суддів і з висловленою відповідачем позицією щодо пропуску строків звернення позивача до суду з частиною позовних вимог, зокрема щодо відшкодування моральної шкоди та стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні. Вищевказані вимоги випливають з вимог про стягнення заробітної плати та направлені на усунення порушення прав сторони та законодавства про оплату праці. Враховуючі той факт, що навіть на даний час всі належні до виплати позивачу кошти ще не виплачені, порушення перебігу строку, який пов'язується саме з фактом триваючого нездійснення розрахунків при звільненні, констатувати неможливо.

З урахуванням вищезазначеного, колегія вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають частковому задоволенню з відрахуванням вже виплаченої частини таких коштів. За таких умов доводи апеляційної скарги позивача в цій частині знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, в решті рішення суду підлягає залишенню без змін.

Окремо колегія суддів апеляційного суду зазначає, що інші доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 є повторенням позиції, висловленої нею в ході розгляду справи в суді першої інстанції, яка вже була належним чином ним оцінена, без зазначення нових обставин чи доводів, які б спростовували таку оцінку суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, юридична адреса: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрованої в ІНФОРМАЦІЯ_1) заборгованість по заробітній платі у розмірі 15 750 (п'ятнадцять тисяч сімсот п'ятдесят) грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько