Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 727/620/17

провадження № 61-27681св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 травня 2017 року у складі головуючого-судді Чебан В. М. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 12 липня 2017 року у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Яремка В. В., Литвинюк І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 12 березня 2007 року між сторонами було укладено договір банківського рахунку, відповідно до умов якого ОСОБА_1 було відкрито поточний гривневий рахунок № НОМЕР_1 , картковий рахунок № НОМЕР_2 та видано карту № НОМЕР_3 . Згідно додатку № 7 до вказаного договору, відповідачу встановлено кредитний ліміт на банківську карту в розмірі 10 000 грн, який відповідачем отримано того ж дня, проте кредитні кошти банку не повернуті, проценти за їх користування не сплачені.

З урахуванням викладеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» уточнивши позовні вимоги, просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 44 296,44 грн, з яких: 31 721,50 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом та 12 574,94 грн пені.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем пропущено позовну давність при зверненні до суду з даним позовом, про застосування якого стороною відповідача заявлено клопотання.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 12 липня 2017 року апеляційну скаргуПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 травня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив судове рішення без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У серпні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами помилково застосовано позовну давність й позбавлено позивача права на отримання від відповідача відсотків за користування кредитними коштами та штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов`язань у вигляді пені, у межах строку позовної давності, який згідно укладеного між сторонами договору збільшено до 5 років, що судами залишено поза увагою. Крім того, у банку виникло право вимоги до відповідача, як фізичної особи в порядку цивільного судочинства лише з 25 липня 2017 року, з часу реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 травня 2018 року справу № 727/620/17 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 12 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір банківського рахунку на невизначений строк, відповідно до умов якого ОСОБА_1 було відкрито поточний гривневий рахунок № НОМЕР_1 , картковий рахунок № НОМЕР_2 та видано карту № НОМЕР_3 . Згідно додатку № 7 до вказаного договору - Регламенту надання мінімального бланкового овердрафтового кредиту на картковий рахунок, відповідачу встановлено кредитний ліміт на банківську карту в розмірі 10 000 грн.

Пунктом 4.1 Регламенту надання мінімального бланкового овердрафтового кредиту на картковий рахунок встановлено, що для розрахунку відсотків за користування кредитом установлюється диференційована процентна ставка.

Процентна ставка за весь час користування кредитом встановлюється у розмірі від 13% до 26% в залежності від терміну користування кредитом (пункт 4.1.1 Регламенту надання мінімального бланкового овердрафтового кредиту на картковий рахунок).

Відповідно до пункту 5.1 Регламенту надання мінімального бланкового овердрафтового кредиту на картковий рахунок, у разі порушення клієнтом зобов`язань, передбачених договором щодо сплати кредиту, клієнт сплачує банку за кожен випадок порушення пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожний день просрочки, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який виплачується пеня.

У пункті 5.4 Регламенту надання мінімального бланкового овердрафтового кредиту на картковий рахунок сторони погодили, що збільшення терміну позовної давності за вимогою про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів за цим додатком до договору встановлюються сторонами тривалістю 5 років.

Банк виконав свої зобов`язання за вказаним договором, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти у вигляді кредитного ліміту в розмірі 10 000 грн, а відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного та повного погашення кредиту не виконав, здійснивши останній платіж на погашення кредиту 16 травня 2008 року, унаслідок чого станом на січень 2017 року виникла заборгованість в розмірі 82 900,76 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 9 600 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 42 204,38 грн та 27 095,47 грн.

Уточнивши позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 44 296,44 грн, з яких: 31 721,50 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом та 12 574,94 грн пені.

Відповідач позов не визнав, а його представником подано заяву про застосування строку позовної давності.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

За змістом статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу» (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно зі статтею 267 ЦК України сплив позовної давності до пред`явлення позову, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що строк дії договору не визначений, останній платіж на погашення кредитної заборгованості здійснено відповідачем 16 травня 2008 року, а з даним позовом банк звернувся до суду у січні 2017 року, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк», у зв`язку з пропуском останнім строку позовної давності, який збільшено сторонами до п`яти років, для звернення до суду із вимогами до позичальника за кредитним договором.

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що право вимоги до ОСОБА_1 в цивільному судочинстві виникло лише з 25 липня 2014 року були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції, оскільки банк не був позбавлений можливості звернутися до господарського суду з позовом про стягнення суми заборгованості з ОСОБА_1 , як фізичної особи-підприємця.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення судів попередніх інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко