Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 331/8375/17

провадження № 61-43522св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Запорізької області від 31 липня 2018 рокуу складі колегії суддів: Кухаря С. В., Гончар М. С., Маловічко С. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про визнання договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 12 квітня 2011 року між

ОСОБА_1 , в якості дарувальника, і ОСОБА_2 , в якості обдаровуваного, був укладений договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник передає обдаровуваному безоплатно у власність (дарує), а обдаровуваний приймає у дар належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 .

Вищевказаний договір дарування квартири від 12 квітня 2011 року є фіктивним правочином. Необхідність укладення договору дарування квартири від 12 квітня 2011 року обумовлювалася тим, що в 2009 році його родиною було вирішено створити товариство з обмеженою відповідальністю «Сфера-Трейд». Дружина позивача - ОСОБА_3 стала засновником цього товариства і директором. Починаючи з 2011 року щодо ТОВ «Сфера-Трейд» почав здійснюватися тиск з боку державних органів, зокрема, з боку Управління БОЗ ГУМЗС України в Запорізькій області, Державної податкової інспекції у Жовтневому районі міста Запоріжжя. Через зазначене родиною було вирішено змінити директора ТОВ «Сфера-Трейд» на позивача. Починаючи з 22 березня 2011 року директором

ТОВ «Сфера-Трейд» став ОСОБА_1

Побоюючись того, що у родини позивача за «вигадані борги» можуть забрати рухоме та нерухоме майно, позивачем разом зі своєю дружиною та сином було вирішено переоформити майно на свого сина - ОСОБА_2 Саме у зв`язку з цим, належна позивачу квартира АДРЕСА_1 і була переоформлена на сина за договором дарування від

12 квітня 2011 року.

ОСОБА_2 ніколи у вказаній квартирі не проживав і не турбувався про квартиру як про свою власну. Будь-яких вимог про звільнення квартири позивач не пред`являв.

Починаючи з 2011 року позивач переобладнав вищевказану квартиру у салон краси, в якому дружина позивача (за згодою позивача) вже декілька років здійснює підприємницьку діяльність. Ремонтні роботи в квартирі з переобладнання в салон краси були здійснені позивачем за власний кошт.

До теперішнього часу відповідач так і не одержав примірника спірного договору дарування після його нотаріального посвідчення, що свідчить про те, що відповідач не прийняв дарунок і в нього не виникло право власності на квартиру.

Договір дарування квартири від 12 квітня 2011 року слід визнати недійсним внаслідок його фіктивності.

До 2015 року в позивача були добрі стосунки з сином, однак після його хвороби стосунки погіршилися. До листопада 2017 року відповідач висловлював намір переоформити квартиру знов на нього, однак в листопаді 2017 року відмовився від звернення до нотаріуса з метою укладання договору.

ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір дарування квартири

від 12 квітня 2011 року укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Шаповаловою О. Г. за реєстровим № 723 та визнати за ним право власності на вказану квартиру.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 29 січня

2018 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири від 12 квітня 2011 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Шаповаловою О. Г. за реєстровим № 723 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру

АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 640,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що перебування майна у фактичному користуванні позивача свідчить про те, що сторони не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, а дії сторін, як членів родини були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 31 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 29 січня 2018 року скасовано та прийнято нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним відмовлено.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції та додатково вказав на саму фіктивність правочину, окрім іншого вказує те, що фактичні обставини щодо володіння та користування майном не змінились після укладення спірного правочину. Тобто позивач зі своєю дружиною, як користувались спірним нерухомим майном так і користуються до цього часу, сплачують за нього комунальні послуги. При цьому відповідач, як був зареєстрованим 16 вересня 2009 року в місті Києві так там до цього часу і проживає, фактично дарунок не прийняв, в помешкання не вселився (докази в цій частині відсутні), там не проживає, не користується, послуги як власник не сплачує.

Проте, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

28 серпня 2018 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду Запорізької області від 31 липня 2018 року та залишити в силі рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 29 січня

2018 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судом апеляційної інстанції не було враховано тієї обставини, що укладаючи спірний правочин дарування квартири від 12 квітня 2011 року з фіктивними намірами, між дарувальником (батько) і обдарованим (син) була домовленість про те, що після закінчення тиску з боку державних органів на підприємство, яке створене сім`єю, сторони в зворотному порядку переоформлять право власності на квартиру за батьком.

Відповідач не заявляв в письмовій формі про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності.

Фактично, судом апеляційної інстанції застосовані строки позовної давності за власною ініціативою.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Жовтневого районного суду міста Запоріжжя.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_2 є рідним сином ОСОБА_1

ОСОБА_1 з 07 жовтня 2006 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 .

Згідно витягу з ЄДРПОУ ОСОБА_3 є засновником ТОВ «СФЕРА-ТРЕЙД». В свою чергу позивач ОСОБА_1 є керівником вказаної юридичної особи.

Згідно листів Державної податкової інспекції у Жовтневому районі міста Запоріжжя від 26 січня 2011 року, 02 лютого 2011 року, 18 лютого 2011 року, 04 березня 2011 року стосовно ТОВ «СФЕРА-ТРЕЙД» на початку 2011 року почали здійснюватися перевірки, та станом на 01 березня 2011 року було заплановано проведення документальної планової перевірки.

12 квітня 2011 року між сторонами був укладений договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник ( ОСОБА_1 ) передає обдаровуваному ( ОСОБА_2 ) безоплатно у власність (дарує), а обдаровуваний приймає у дар належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно пункту 2 договору, відчужувана квартира належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою 28 листопада 2006 року за реєстровим № 1-1941; право власності зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 10717958 , номер запису 35834 у книзі 214.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

В судовому засідання суду першої інстанції, представником ОСОБА_2 - ОСОБА_4 заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Стаття 256 ЦК Українивизначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина четверта стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта стаття 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статі 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За загальним правилом заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 43 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій) учасники справи мають право, зокрема подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Сторони користуються рівними процесуальними правами (частина перша стаття 49 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій).

Таким чином, заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

Суд апеляційної інстанції встановивши, що позивачу було відомо про укладення 12 квітня 2011 року правочину, який вчинено з метою, як вказує сам позивач, ухилення в майбутньому від виконання боргових зобов`язань. З даним позовом позивач звернувся 05 грудня 2017 року, а тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи заявника про те, що судом апеляційної інстанції не було враховано тієї обставини, що укладаючи спірний правочин дарування квартири від

12 квітня 2011 року з фіктивними намірами, між дарувальником (батько) і обдарованим (син) була домовленість про те, що після закінчення тиску з боку державних органів на підприємство, яке створене сім`єю, сторони в зворотному порядку переоформлять право власності на квартиру за батьком, - є безпідставними, оскільки вказаними доводами, заявник ще раз підтверджує свою обізнаність про фіктивність правочину саме з 12 квітня 2011 року.

Не є підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції про відсутність письмової заяви відповідача в матеріалах справи щодо застосування строків позовної давності, оскільки таким правом він скористався під час судового засідання, що підтверджується журналом судового засідання від 29 січня 2018 року з якого вбачається, що така заява було здійснена в усній формі та до ухвалення остаточного судового рішення по справі судом першої інстанції.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду а апеляційної інстанцій, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду Запорізької області від 31 липня 2018 року - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат:

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги

ОСОБА_1 без задоволення, то розподіл судових витрат відповідно до правил статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 141. 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Запорізької області від 31 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило