ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/948/19 Доповідач - Дикун С.І.
Категорія - 304090000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Дикун С.І.

Суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Чукля Д.І.

за участю учасників судового процесу: представника акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" адвоката Данилевич А.Б.; представника ПП «Ролікс-Транс» адвоката Гуцалюка А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/12490/16-ц за апеляційною скаргою акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Тернопільське обласне управління АТ "Ощадбанк" на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 червня 2019 року в справі за позовом акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ПП «Ролікс-Транс» про стягнення заборгованості за кредитним договором, ухваленого суддею Грицаком Р.М., повний текст якого складено 27 червня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Тернопільське обласне управління ПАТ "Ощадбанк" (відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №568 від 05 червня 2019 року з 10 липня 2019 року перейменоване на АТ "Державний ощадний банк України") (далі - банк) звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 , третьої особи ПП «Ролікс-Транс» про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 26969,00 доларів США та 75946,61 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Тернопільського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено договір відновлюваної кредитної лінії №3 від 08 лютого 2007 року, згідно з яким ОСОБА_1 були надані грошові кошти в розмірі 29500 доларів США із сплатою 12,5 % річних строком до 08 лютого 2012 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 13.10.2010 року стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №3 від 08.02.2007 року в сумі 32500,50 дол. США, шляхом звернення стягнення на заставне майно, а саме на належний ОСОБА_2 автомобіль марки Маzdа Demio, 2000 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_1 та на належний ПМП "Ролікс" напівпричіп бортовий - Е марки ZASLAV D651, 1999 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_2 . Однак, на виконання даного рішення в банк після реалізації майна надійшло 28110,00 грн.

Зазначає, що 29.08.2014 року відповідач вніс платіж в розмірі 50 доларів США на погашення боргу, що підтверджується квитанцією №24031456, тому строк позовної давності перервався погашенням по кредиту та почав відраховуватися по-новому від дати останнього платежу.

У зв`язку із несвоєчасним виконанням відповідачем умов кредитного договору, банк 09.06.2016 р. надіслав ОСОБА_1 претензію, згідно з якою вимагав в 30-и денний термін погасити заборгованість за кредитним договором, проте на дану претензію він не зреагував.

Банк просив стягнути з ОСОБА_1 наявну станом на 21.10.2016 р. заборгованість за кредитним договором у розмірі 26969,00 доларів США, що еквівалентно 693199,6872 грн. та пеню в сумі 75946,61 грн., нараховану за несвоєчасне погашення заборгованості та відсотків, а також понесені позивачем судові витрати.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 червня 2019 року у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» відмовлено.

З апеляційною скаргою на рішення суду звернулось АТ "Державний ощадний банк України" в особі філії Тернопільське обласне управління АТ "Ощадбанк" та просило скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на його необгрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначило, що позивачем підтверджено та матеріалами справи не спростовано сплату ОСОБА_1 заборгованості згідно заяв про переказ готівки №1298909 від 31.01.2013 р., №19164866 від 31.12.2013 р., №22100737 від 02.06.2014 р.(31.05.2014 р.), що свідчить про переривання строку позовної давності. Вважає, що банком позов подано в межах процесуальних строків.

Крім того, в матеріалах справи відсутня заява відповідача чи його представника про застосування судом строків позовної давності, тому у суду не було підстав для з`ясування даного питання.

Звертає увагу на те, що судове рішення про стягнення заборгованості із ОСОБА_1 шляхом стягнення заборгованості за рахунок його доходів та майна не виносилось, а позовна заява за якою 13.10.2010 року Тернопільським міськрайонним судом ухвалено рішення не є тотожною заяві, що подана у даній справі, оскільки вони не збігаються за складом учасників та матеріально-правовими вимогами й обставинами (постанова ВС від 21.102015 у справі №6-1133цс15).

Також вказує, що АТ "Ощадбанк" надано належні та достатні докази заборгованості ОСОБА_1 у частині стягнення заборгованості по пені та 3 % річних за несвоєчасну сплату кредиту та процентів в розмірі 75 946,61 грн., який не перевищує загальний розмір заборгованості, та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_1 не надходило.

Представник третьої особи ПП «Ролікс-Транс» - адвокат Гуцалюк А.Р. подав письмове пояснення в якому вказує на те, що, звернувшись до суду з позовом в 2010 році, банком було змінено строки виконання основного зобов`язання. Оскільки рішенням суду достроково стягнуто всю суму заборгованості за кредитом, включаючи поточні відсотки, а також тіло кредиту, вважає що кінцевим строком позовної давності є 30.01.2013 р., тобто через три роки після подачі позову про дострокове стягнення всієї заборгованості. Вважає, що банком пропущено строк звернення до суду.

Зазначає, що кошти на оплату згідно з квитанціями 31.01.2013 р., 31.12.2013 р., 02.06.2014 р. вносив не ОСОБА_1 , а директор ПП «Ролікс» ОСОБА_3 , що стверджується показами останнього.

Звертає увагу суду на те, що за умовами статті 61 Конституції України ніхто не може бути притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Оскільки заборгованість по даному кредиту вже стягнута ще у 2010 році, а тому банк своїм правом на захист порушеного права щодо повернення кредиту вже скористався.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених в апеляційній скарзі; представник третьої особи ПП «Ролікс-Транс» апеляційної скарги не визнав, мотивуючи, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 13.10.2010 року стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №3 від 08.02.2007 року в сумі 32500,50 дол. США, шляхом звернення стягнення на заставне майно, а саме на належний ОСОБА_1 автомобіль марки Маzdа Demio, 2000 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_1 та на належний ПМП "Ролікс" напівпричіп бортовий - Е марки ZASLAV D651, 1999 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_2 . А тому відсутні підстави для повторного стягнення з відповідача вказаної заборгованості.

Відповідач ОСОБА_1 , будучи належно повідомленим про розгляд справи, у судове засідання не з`явився, що, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, дає підстави апеляційному суду розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із безпідставності позовних вимог, оскільки у банку відсутнє право повторно стягувати з боржника заборгованість за тілом кредиту при наявності судового рішення про стягнення цих сум, необґрунтованості розміру пені та з того, що банк не заявляв вимог про застосування наслідків, передбачених ст.625 ЦК України.

Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він відповідає встановленим обставинам, зібраним по справі доказам, нормам матеріального та процесуального права.

Згідно з ч.2 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 08.02.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Тернопільського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії №3, відповідно до якого ОСОБА_1 були надані грошові кошти в розмірі 29500 доларів США. із сплатою 12,5 % річних строком до 05.02.2012 року.

Пунктом 6.6 кредитного договору сторони погодили збільшення строків позовної давності відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України до 3 років для всіх грошових зобов`язань позичальника (в тому числі, але не виключно, щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені тощо), що передбачені умовами цього Договору.

14.12.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банкУкраїни» в особі філії - Тернопільського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був укладений додатковий договір №1 до договору відновлюваної кредитної лінії №3 від 08.02.2007 року, відповідно до якого з 01.12.2007 року ОСОБА_1 зобов`язувався сплачувати 13 % річних.

Відповідно до п. 4.1.1. договору за порушення взятих на себе зобов`язань по своєчасному поверненню основної суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню в розмірі 0.03% від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення.

З метою забезпечення виконання даного зобов`язання 09.02.2007 року між ПМП «Ролікс» та банком був укладений договір застави, предметом якого був напівпричіп бортовий - Е марки реєстраційний номер НОМЕР_2 .

09.02.2007 року між ОСОБА_2 та банком було укладено договір застави транспортного засобу, відповідно до умов якого ОСОБА_2 виступив майновим поручителем зобов`язань ОСОБА_1 Предметом даного договору був автомобіль «Mazda Demio», 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Банк виконав свої зобов`язання згідно з договором та видав ОСОБА_1 кредит в сумі 29500 дол. США.

Згідно із п.3.3.1 кредитної угоди позичальник зобов`язувався точно в строки, обумовлені договором, повернути кредит в сумі 29500 дол. США та своєчасно сплачувати проценти за користування та належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо за договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, передбачені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

ОСОБА_1 не здійснював погашення кредиту належним чином у зв`язку з чим 09.06.2009 року банк направив ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ПМП "Ролікс" письмову вимогу №05-02/746 про погашення простроченої заборгованості за відсотками в розмірі 2338,08 доларів США, та попередження про дострокове стягнення усієї суми кредиту у випадку непогашення простроченої заборгованості.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.10.2010 року стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №3 від 08.02.2007 року в сумі 32500,50 дол. США, шляхом звернення стягнення на заставне майно, а саме на належний ОСОБА_2 автомобіль марки Маzdа Demio, 2000 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_1 та на належний ПМП "Ролікс-транс" напівпричіп бортовий - Е марки ZASLAV D651, 1999 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_2 .

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом першої інстанції встановлено, що ПП «Ролікс-Транс» є правонаступником ПМП "Ролікс".

З письмової претензії від 09.06.2016 р. вбачається, що банк зобов`язав ОСОБА_1 в 30-ти денний термін погасити заборгованість за кредитним договором, в розмірі 26969 доларів США та пеню в розмірі 14051,85 доларів США, проте докази надіслання даної претензії чи отримання її відповідачем, в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Таким чином, після рішення суду, яким стягнуто достроково заборгованість за кредитним договором, банк мав право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України.

У статті 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Встановивши, що судом ухвалено рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором шляхом звернення стягнення на заставне майно, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог банку.

Зазначений висновок суду першої інстанції узгоджується із позицією Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладеною у постанові від 06.03.2019 року (справа №466/8452/16-ц; провадження №61-40887св18).

Твердження апеляційної скарги, що суд безпідставно розглядав питання застосування строків позовної давності за відсутності заяви відповідача, правового значення не має, оскільки суд відмовив у задоволенні позову не із цих підстав.

Колегія суддів не може прийняти до уваги доводи банку про те, що АТ "Ощадбанк" надало належні та достатні докази заборгованості ОСОБА_1 у частині стягнення заборгованості по пені та 3 % річних за несвоєчасну сплату кредиту та процентів в розмірі 75 946,61 грн., який не перевищує загальний розмір заборгованості, та підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки вимог відповідно до частини другої статті 625 ЦК України не було заявлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням зазначеного, інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до наданих доказів, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Судові витрати, у відповідності до ст.141 ЦПК України, покласти на позивача в межах сум, ним понесених.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381,382, 383, 384, 389,390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Тернопільське обласне управління АТ "Ощадбанк" залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 червня 2019 року залишити без змін.

Відновити дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 червня 2019 року.

Судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді покласти на позивача.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2019 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Храпак Н.М.