П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 266/2141/17

Номер провадження 22-ц/804/2314/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Баркова В.М., Пономарьової О.М.,

секретар судового засідання Сидельнікова А.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 04 липня 2019 року, повний текст якого виготовлено 07 липня 2019 року, у складі судді Д`яченка Д.О.,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними договори купівлі-продажу легкового автомобілю марки «Subaru Tribeca», 2008 року випуску, двигун V=3630 cub. cm ., шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , а саме договір купівлі-продажу автомобіля від 05 квітня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ; договір купівлі-продажу від 10 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; договір купівлі-продажу спірного автомобіля від 11 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; витребувати від ОСОБА_5 спірний автомобіль та передати позивачу; в рахунок виконання зобов`язання за договором позики-застави, укладеного 27.02.2009 року між позивачем та ОСОБА_2 , визнати за ОСОБА_1 право власності на спірний автомобіль.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 27.02.2009 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики-застави. При цьому відповідачем ОСОБА_2 був переданий у якості забезпечення виконання зобов`язань автомобіль «Subaru Tribeca», та видана позивачу генеральна довіреність на розпорядження вказаним автомобілем. Також за умовами договору позики-застави була встановлена заборона на відчуження цього автомобіля. Проте ОСОБА_2 в порушення вказаних договірних зобов`язань видала нотаріально посвідчену довіреність, якою вона передала автомобіль у розпорядження ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .. Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 жовтня 2012 року вказана довіреність визнана недійсною. В подальшому ОСОБА_7 передав даний автомобіль в порядку передоручення за довіреністю від 03 червня 2009 року ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .. Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 квітня 2015 року вказана довіреність визнана недійсною. ОСОБА_9 на підставі довіреності від 03 червня 2009 року 14 червня 2009 року продав спірний автомобіль ОСОБА_6 .. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12.05.2017 року вказаний договір купівлі-продажу визнано недійсним. В свою чергу ОСОБА_6 05 квітня 2011 року продав спірний автомобіль ОСОБА_3 .. В подальшому 10 листопада 2011 року ОСОБА_3 продав автомобіль ОСОБА_4 , а ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 11 липня 2013 року продала спірний автомобіль ОСОБА_5 ..

Крім того позивач зазначив, що на вказаний автомобіль двічі накладено арешт на відчуження - судом та виконавчою службою в рамках виконавчого провадження. Вважає, що у зв`язку із забороною відчуження спірного автомобіля за договором застави, визнанням довіреностей недійсними та накладеними арештами вказаного автомобіля, продаж даного транспортного засобу є незаконним. Так, заставодавець ОСОБА_2 мала б право відчужувати предмет застави лише зі згоди заставодержателя ОСОБА_1 , яку вона не одержувала. Тому позивач з метою захисту своїх порушених прав звернувся до суду із даним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 04 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, витребування автомобіля, визнання права власності на автомобіль відмовлено у повному обсязі, вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що посилання суду першої інстанції на те, що даний спір розглядався іншими судами, і іншими судами встановлені певні обставини, які для суду не підлягають доказуванню або оспорюванню, є необґрунтованими, оскільки в інших судових процесах були інші позовні вимоги або інші їх обґрунтування, або інші сторони. Крім того, апеляційний суд по справі № 266/1997/15-ц рішенням від 12.05.2017 року визнав неправомірним договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , а тому змінилися і обставини для обґрунтування даного позову та сторони по справі.

Що стосується посилань суду щодо необґрунтованості фіктивності договору, купівлі-продажу, що це не відповідає нормам права та обставинам справи, позивач зазначає, що він не обґрунтовував свої позовні вимоги фіктивністю договорів купівлі-продажу автомобіля, а їх недійсністю, що регулюється іншими нормами права, тому суд неправильно застосував норми матеріального права.

Також суд першої інстанції помилково зазначає в оскаржуваному рішенні, що позивач витребує спірний автомобіль у відповідача ОСОБА_5 Цей висновок суду також є помилковим, оскільки позивач просить суд в рахунок погашення боргу визнати за ним право власності на спірний автомобіль і на цій підставі передати його у власність позивача.

Позивач не вважає себе власником спірного автомобіля, а просить визнати незаконними договори про його продаж, які були укладені на підставі довіреностей та договору купівлі -продажу, що були визнані судом недійсними.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Виходячи з положень ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку в судове засідання позивача ОСОБА_1 , який повідомлений про розгляд справи телефонограмою, зареєстрованою в журналі телефонограм апеляційного суду за №420, і рекомендованою поштою, а також неявку відповідачів, належно повідомлених про розгляд справи, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката Свередюк Ю.А., яка заперечувала і просила відхилити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належав автомобіль марки «Subaru Tribeca», державний номерний знак НОМЕР_3 , 2008 року випуску.

27 лютого 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики-застави, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг 65000 гривень на строк до 27 серпня 2009 року зі сплатою щомісячно 6% за користування грошовими коштами - під заставу належного їй автомобіля марки «Subaru Tribeca», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 .

Згідно з умовами п.п.2,2.8 договору на транспортний засіб - предмет застави -накладена заборона на відчуження та передачу автомобіля у користування третіх осіб. У випадку невиконання зобов`язань за договором їх виконання забезпечується закладеним майном та здійснюється шляхом звернення стягнення на предмет застави. При неповерненні боргу в установлений строк право власності на закладений автомобіль переходить до ОСОБА_1 , який має право його продати з метою погашення боргу і залишити в особистому користуванні. Також ОСОБА_1 має право звернення до суду з позовом про стягнення суми боргу за рахунок заставного майна, в тому числі шляхом передачі йому права власності на заставне майно.

15 травня 2009 року ОСОБА_2 видала ОСОБА_8 та ОСОБА_7 довіреність на право користування та розпорядження вищезазначеним транспортним засобом, який було знято з обліку для реалізації. ОСОБА_7 в порядку передоручення, видав ОСОБА_9 та ОСОБА_10 довіреність на право розпорядження даним автомобілем.

Згідно з умовами угоди купівлі-продажу від 14 червня 2009 року ОСОБА_2 , в особі ОСОБА_9 , діючого на підставі довіреності, продала ОСОБА_6 спірний транспортний засіб.

В подальшому, 05 квітня 2011 року автомобіль марки «Subaru Tribeca», 2008 року випуску, був проданий ОСОБА_6 відповідачу ОСОБА_3 ..

10 листопада 2011 року ОСОБА_3 продав спірний автомобіль ОСОБА_4

11 липня 2013 року ОСОБА_4 продала автомобіль ОСОБА_5 .

Згідно з рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя від 26 липня 2011 року № 2-775/11 з ОСОБА_2 та ОСОБА_12 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг за договором позики-застави в загальній сумі 453535,00 гривень, що складається з позики, процентів за її користування, трьох відсотків річних, інфляційних витрат та пені. В рахунок погашення заборгованості вирішено звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки «Subaru Tribeca», що належить на праві власності ОСОБА_2 Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 26.07.2011 року змінено рішенням Апеляційного суду Донецької області від 18.10.2011 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_12 на користь ОСОБА_1 борг 65000 грн., проценти 148720 грн., інфляцію 12870 грн., 3% річних 3670 грн., пеню 20000 грн., а всього 250260 грн.. В рахунок погашення заборгованості в сумі 250260 грн. вирішено звернути стягнення на предмет застави - спірний автомобіль «Subaru Tribeca», що належить на праві власності ОСОБА_2 . В решті рішення суду залишено без змін. Рішення набрало законної сили 18.10.2011 року. (а.с.237-240,241-242)

На підставі ухвали Приморського районного суду м. Маріуполя від 18 липня 2011 року, 20 липня 2011 року внесений реєстраційний запис про заборону відчуження спірного автомобіля.

Крім того, постановою державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції від 07 грудня 2011 року на виконання вищезазначеного рішення Приморського районного суду міста Маріуполя від 26 липня 2011 року накладено арешт на автомобіль ОСОБА_2 - «Subaru Tribeca», 2008 року випуску.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 22 жовтня 2012 року № 0541/5898/2012 (провадження № 2/0541/3191/2012) довіреність від 15 травня 2009 року, яка була видана ОСОБА_2 на право користування та розпорядження автомобілем марки «Subaru Tribeca» на ім`я ОСОБА_8 та ОСОБА_7 визнана недійсною.

З рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 30 квітня 2015 року № 266/4883/14-ц (провадження № 2/266/156/15) вбачається, що довіреністю від 03 червня 2009 року ОСОБА_7 , який діяв від імені ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_9 та ОСОБА_10 розпоряджатись належним ОСОБА_2 автомобілем марки «Subaru Tribeca» строком до 15 травня 2012 року без права передовіри, з правом виїзду за межі України.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 30 квітня 2015 року вказана довіреність від 03 червня 2009 року визнана недійсною.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 10 листопада 2014 року № 266/2343/13-ц (провадження № 2/266/50/14) у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсною угоди купівлі-продажу автомобіля, визнання права власності відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 29 січня 2015 року рішення суду залишено без змін.

Суд вважав, що вказані обставини встановлені в рішенні Апеляційного суду Донецької області від 12.05.2017 року у справі № 266/1997/15-ц, а тому в розумінні частини 5 статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню при даному розгляді справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що такий висновок суду є помилковим, оскільки змінилися обставини, а саме, визнана недійсною угода купівлі-продажу спірного автомобіля ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , не є слушними, оскільки як вбачається з позовної заяви та низки судових рішень, обставини по суті не змінилися. Однак, у зв`язку із тим, що наявна певна нова обставина - а саме вказане рішення суду від 12.05.2017 року, суд першої інстанції, виходячи з вимог статті 4 ЦПК України, тем не менш розглянув даний позов ОСОБА_1 ..

А рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12.05.2017 року у справі № 266/1997/15-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, витребування автомобіля та визнання права власності на автомобіль задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу транспортного засобу від 14 червня 2009 року, укладений на Українській товарній біржі "Контрактова" у місті Дніпропетровськ, між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , предметом якого є автомобіль «SubaruTribeca» недійсним . В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено. Рішення набрало законної сили. (а.с.102-105)

Аналізуючи підстави позову, суд враховував положення статті 204 ЦК України, якою визначено, що правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

З роз`яснень, викладених у п.210 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», вбачається, що право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Таким чином, суд приходить до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 про визнання недійсними правочинів щодо відчуження спірного автомобіля від 05 квітня 2011 року, від 10 листопада 2011 року, від 11 липня 2013 року, оскільки вказані правочини були укладені після недійсного правочину, тому позовні вимоги в цій частині є неправомірними та не підлягають задоволенню.

Крім того, судом зазначено, що за змістом ст. 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.

Разом із тим реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Крім того, майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Право віндикаційного позову належить власнику майна.

Виходячи з предмету спору та суб`єктного складу сторін, оцінивши наведені позивачем підстави щодо витребування у відповідача ОСОБА_5 спірного автомобіля, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що в розрізі даного спору позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки на даний час власником спірного майна є відповідач ОСОБА_5 .

Позивач ОСОБА_1 не є власником спірного автомобіля, тому не має підстав для витребування у відповідача ОСОБА_5 спірного майна. Заявлена позовна вимога у вказаній частині суперечить положенням ст.388 ЦК України, тому не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він і не заявляв позов про витребування автомобіля з точки зору порушеного права власника, оскільки не є власником спірного майна, не впливають на правильність рішення суду, оскільки позивачем обраний спосіб захисту, який передбачений саме нормами ст. 388 ЦК України.

Також не можуть вплинути на правильність висновків суду аналіз судом першої інстанції підстав визнання угоди недійсною у зв`язку із її фіктивністю, оскільки не потягнули неправильного рішення, і тому ці посилання в апеляційній скарзі на помилковість рішення також не є слушними.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи.

Застава припиняється у випадках, передбачених ст. 28 Закону України «Про заставу», а саме з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, яка придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно з ст. 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. У разі передачі рухомого майна в забезпечення боржником, який не мав на це права, таке забезпечення є чинним, якщо в Державному реєстрі немає відомостей про попереднє обтяження відповідного рухомого майна.

Факт реалізації предмета застави на підставі біржової угоди не припиняє зобов`язання боржника перед кредитором.

Як вбачається з матеріалів справи, у квітні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 , ОСОБА_12 з позовними вимогами про стягнення заборгованості за договором позики-застави від 27 лютого 2009 року та звернення стягнення на предмет застава та передачу рухомого майна у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання.

Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 26 липня 2011 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: в частині визнання права власності на предмет застави у задоволенні позову відмовлено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_12 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 65 000 грн., відсотки в розмірі 148 720 грн., суму інфляції в розмірі 12 870 грн. та 3% річних в розмірі 3 670 грн., пеню в розмірі 23 275 грн, а всього 453535 грн. В рахунок погашення заборгованості за договором позики-застави від 27 лютого 2009 року звернуто стягнення на предмет застави. Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 26.07.2011 року змінено рішенням Апеляційного суду Донецької області від 18.10.2011 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_12 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 65000 грн., проценти 148720 грн., інфляційних втрат 12870 грн., 3% річних 3670 грн., пеню 20000 грн., а всього 250260 грн. В рахунок погашення заборгованості в сумі 250260 грн., звернути стягнення на предмет застави автомобіль Subaru моделі Tribeca, 2008 року випуску, що належить на праві власності ОСОБА_2 , в решті рішення залишено без змін. (а.с.237-240,241-242)

Судом встановлено, що вказане рішення суду набрало законної сили, виконавчий лист № 2-775/11, виданий Приморським районним судом м. Маріуполя 01 листопада 2011 року для примусового виконання рішення пред`явлено до Приморського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції та з пояснень позивача ОСОБА_1 до теперішнього часу знаходиться на примусовому виконанні.

Тому неможливо не погодитися із висновком суду про те, що вказаним рішенням суду ОСОБА_1 було відмовлено в обраному ним способі звернення стягнення - передачі заставного майна у власність, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль в рахунок виконання зобов`язання за договором позики-застави. Отже, судом законно і обґрунтовано відмовлено у задоволенні таких позовних вимог.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З рішення вбачається, що судом надана мотивована оцінка доказів окремо кожного та у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображені в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 264 ЦПК України.

Суд повно встановив обставини справи, дав вірну оцінку наданим сторонами доказам, і до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а зводяться до незгоди із судовим рішенням. Між тим при вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 15 жовтня 2019 року.

Головуючий Є.Є. Мальцева

Судді: В.М. Барков

О.М. Пономарьова