Справа № 462/4717/18 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/1117/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р..

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар:Фейір К.О.

З участю позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу №462/4717/18 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - Андріїва Василя Івановича на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 27 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою та прибудинковою територією та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

Позивачка у серпні 2018 року звернулася у суд з позовом, в якому просить зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні належною їй на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1 і прибудинковою територією вказаного будинку шляхом зобов`язання відповідачів надати їй ключі від брами металевої огорожі спільного подвір`я будинку по АДРЕСА_2 та стягнути з відповідачів 10000 грн. моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що їй належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 , в якій вона проживає з 1958 року. Окрім неї, у вказаному будинку проживає ще три сім`ї. Прибудинкова територія, а саме подвір`я, а також окремий вихід із квартир № 3 та №4 знаходиться у спільному користуванні мешканців будинку. Вихід із будинку на вулицю Слюсарську здійснюється через спільне подвір`я та браму металевої огорожі, яка була самовільно встановлена замість старої спільної хвіртки її сусідами із квартири №3 - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 3 травня 2018 року відповідачами самовільно замінено замок спільної брами металевої огорожі з виходом на вулицю Слюсарську, тим самим позбавлено її можливості вільно користуватися як належною їй квартирою №4 , так і спільним виходом з будинку . На даний час, щоб вийти з будинку на вулицю вона вимушена користуватися вузьким отвором в старій металевій сітці, що розташована зі сторони вулиці Машиністів. При цьому, брама металевої огорожі спільного користування з виходом на вулицю Слюсарську залишається постійно закритою, ключі від брами знаходяться у відповідачів, які на її прохання надати ключ від цієї брами не реагують, вважаючи, що вона не має жодних законних прав користуватися спільним виходом на вулицю Слюсарську. Окрім того, що вона не має доступу до свого законного житла, такого доступу не мають також її знайомі, друзі, працівники комунальних служб. 14.05.2018 року та 05.05.2018 року вона зверталася у Залізничну районну адміністрацію та Залізничний ВП ГУНП у Львівській області з проханням вжити заходів щодо порушення відповідачами її законних прав та інтересів, однак ключі від спільної брами металевої огорожі їй так і не надано. Своїми діями ОСОБА_3 та ОСОБА_5 грубо порушили її законне право вільного користування належним їй майном, чим також спричинили їй і моральної шкоди. Так, внаслідок протиправних дій відповідачів у неї різко погіршився стан здоров`я, порушився звичний ритм життя, пропав сон, у зв`язку з чим вона вимушена постійно лікуватися та приймати ліки. В день самовільної заміни замка вона зазнала сильних душевних страждань, у неї підвищився артеріальний тиск, погіршилося самопочуття, як наслідок 22 травня 2018 року вона звернулася за медичною допомогою з приводу гіпертонічного кризу і в подальшому з 5 по 12 червня 2018 року знаходилася на денному стаціонарі з діагнозом гіпертонічного захворювання та тахікардії. Окрім цього, вона являється одинокою людиною пенсійного віку, веде спокійний спосіб життя і вже понад три місяці вимушена докладати чималі зусилля з проходом до свого будинку через вузький отвір в старій металевій сітці. Вважає, що таким відношенням до неї відповідачів також порушується її людська честь і гідність. Спричинену їй моральну шкоду оцінює в розмірі 10000 грн. За наведеного, просить позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1 і прибудинковою територією вказаного будинку шляхом зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 надати ОСОБА_1 ключі від брами металевої огорожі спільного подвір`я будинку по АДРЕСА_2 .

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 1500 грн. моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь держави по 352 грн. 40 коп. судового збору з кожного.

Рішення оскаржив представник відповідача ОСОБА_3 - Андріїв В.І . В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним та необгрунтованим. Стверджує, що суд дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову, оскільки в рішенні не наведено жодних доказів щодо наявності моральної шкоди, протиправності діяння відповідача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача та вини відповідача в її заподіянні. В справі відсутні докази, які б свідчили про стан здоров`я позивача до виникнення конфліктних ситуацій з сусідами, а також відсутні докази про різке погіршення стану здоров`я після конфлікту, а також докази, які підтверджують про порушення звичного ритму життя. Звернення позивача за меддопомогою з приводу гіпертонічного кризу 22.05.2018 року не є доказом того, що він був спричинений внаслідок дій відповідачів, оскільки таке погіршення стану здоров`я могли спричинити інші чинники. Щодо рецептів та витрачених коштів на лікування то такі без прізвищ лікарів не є належними доказами для задоволення позову про стягнення моральної шкоди. Зазначає, що сторони не можуть дійти згоди щодо порядку спільного користування прибудинковою територією та як наслідок відповідачі змушені були змінити замок від брами. Відповідач неодноразово був змушений викликати поліцію через порушення громадського порядку позивачем та її знайомими, що свідчить про відсутність доказів про те, що позивач веде спокійний спосіб життя. Зазначає, що позивач роздає ключі від брами стороннім особам, які приходять в нетверезому стані та в нічний час. Звертає увагу, що позивач перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння спричинила у будинку пожежу, що можуть ствердити сусіди. Враховуючи наведені обставини, відповідачі побоюючись за свою безпеку та безпеку малолітніх дітей змушені змінити замок у брамі з метою запобігання проникнення сторонніх осіб на прибудинкову територію. Така заміна жодним чином не позбавила позивача доступу до її житла чи прибудинкової території, оскільки зі сторони вул. Машиністів є прохід ,який позивач закрила самостійно. Тобто у неї є можливість користуватися окремим входом, однак вона самостійно створює собі труднощі, користуючись отвором у металевій сітці. Зазначає, що до даних правовідносин, суд помилково застосував вимоги ст. 152 ЗК України, оскільки прибудинкова територія належить до земель ЛМР та не надана у власність або користування. До даних правовідносин слід застосувати вимоги ст.319 ЦК України, а також Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» за якими співвласник не може використовувати право власності на шкоду прав, свобод та гідності інших громадян, інтересам суспільства. Однак позивач та її знайомі неодноразово порушували права відповідачів, однак суд не взяв цього до уваги. Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Відповідачі та адвокат Андріїв В.І. вдруге в судове засідання не з`явились хоч були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

Клопотання про відкладення справи,яке надійшло від ОСОБА_3 , колегія суддів залишила без задоволення, оскільки таке не підтверджене належними доказами.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах заявлених позовних вимог та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлені такі обставини.

ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної власності.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживають у квартирі № 3 вказаного будинку, яка належить ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності.

Власники чотирьох квартир будинку АДРЕСА_2 спільно користуються прибудинковою територією, що огороджена. Власниками квартир будинку склався певний порядок користування прибудинковою територією, за яким позивачка та відповідачі спільно користуються проходом на вулицю Слюсарську.

Земельна ділянка по АДРЕСА_2 не приватизована і порядок користування земельною ділянкою не встановлено.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 8 жовтня 2012 року задоволено позов Залізничної районної адміністрації до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_3 про демонтаж самочинного будівництва. Зобов`язано ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_3 демонтувати металеву огорожу з листової сталі на фундаменті, самочинно встановлену взамін існуючої сітчастої огорожі на АДРЕСА_2 .

Рішення суду не виконано, чого сторони не заперечили в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідачі у 2010 році, встановивши металеву огорожу з листової сталі на фундаменті, надали позивачці ключ від брами цієї металевої огорожі і до 5 травня 2018 року позивачка разом з ними користувалася спільним входом/виходом через браму на вулицю Слюсарську. 05 травня 2018 року відповідачі замінили замок у брамі металевої огорожі та відмовилися надати позивачці ключ від цієї брами, яку вони постійно закривають на ключ. З даного приводу позивачка у травні 2018 року зверталась із заявами до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради та Залізничного ВП ГУНП у Львівській області.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує (частини перша - четверта ст.319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша ст.321 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 42 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Відповідно до ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову , суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка по АДРЕСА_2 знаходиться в спільному користуванні власників усіх квартир будинку і порядок користування такою не встановлений. Внаслідок заміни відповідачами замка у брамі металевої огорожі (яка відповідно до рішення Залізничного районного суду м.Львова від 08.10.2012 року повинна бути демонтована) з виходом на вулицю Слюсарську у м.Львові і не надання позивачці ключа від замка цієї брами, яка постійно закривається відповідачами на ключ, обмежуються права позивачки щодо користування прибудинковою територією та безперешкодного доступу до належної їй квартири.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Аргументи апеляційної скарги про те, що відповідачі не надають позивачці ключа від брами металевої огорожі у зв`язку з тим, що остання роздає дублікати ключів стороннім особам, які приходять до неї у нетверезому стані і порушують загальновідомі правила поведінки та що позивачка має вихід з будинку через отвір в металевій сітці, що розташована зі сторони вулиці Машиністів були предметом оцінки суду першої інстанції, який дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначені обставини не підтверджені належними доказами.

Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

З приводу задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди, суд зазначає, що правильним є висновок про те, що позивачу завдана моральна шкода винними діями відповідачів, які полягають в обмеженні прав позивачки мати вільний доступ та прохід до своєї квартири, яка належить їй на праві приватної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 1190 ЦК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Частинами 1-3 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Також відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що в результаті протиправних дій відповідачів, які полягають у тому, що останні замінили замки у брамі чим позбавили позивачку безперешкодного проходу до своєї квартири, позивачка, яка є одинокою жінкою пенсійного віку, зазнала сильних душевних переживань, внаслідок яких у неї погіршився стан здоров`я, порушився звичний ритм життя, у зв`язку з чим вона вимушена була лікуватися, що підтверджується медичними документами (а.с.29-34).

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер правопорушення та винні дії відповідачів, які призвели до того, що відповідач змушена звертатися до суду та інших органів щодо відновлення своїх прав, вживати додаткових заходів для організації свого життя, зокрема шукати інших шляхів для безперешкодного проходу до своєї квартири, а також внаслідок таких дій зазнала переживань, які призвели до погіршення стану її здоров`я.

Доводи апеляційної скарги щодо рецептів та витрачених коштів на лікування не беруться судом до уваги, оскільки такі не є предметом доказування у цій справі, оскільки спір виник не з приводу відшкодування матеріальної шкоди, а лише підтверджує факт про звернення позивачки за медичною допомогою, внаслідок конфлікту який виник з приводу заміни замка у брамі.

Апелянтом не заперечується в апеляційній скарзі те, що сторони не можуть дійти згоди щодо порядку спільного користування прибудинковою територією, а відтак конфлікт є триваючим, що стверджується встановленими обставинами справи, що завдає позивачу моральних переживань.

Розмір моральної шкоди судом визначено з врахуванням розумності та справедливості, не є завищеним та надмірним для відповідачів та таким, що встановлює сатисфакцію порушених прав для позивача.

Відтак суд першої інстанції ухвалив законне, обґрунтоване та справедливе рішення, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними тим, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, які суд обґрунтовано спростував, такі не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.

Зважаючи на те, що інші аргументи апеляційної скарги є аналогічними доводам, які були предметом дослідження суду першої інстанції, обов`язку їх спростування у суду апеляційної інстанції не виникає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - Андріїва Василя Івановича залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 27 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 22 жовтня 2019 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк