Житомирський апеляційний суд
Справа №274/2265/19 Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 18 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу№274/2265/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи на стороні позивача ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 липня 2019 року, яке ухвалене суддею Хуторною І.Ю. в м. Бердичів

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачів в рівних частках кошти, які вони заборгували відповідно до договору позики від 04.06.2014 р. у розмірі 373994,21 грн., еквівалентні 14000,00 дол. США. В обґрунтування зазначив, що відповідно до вказаного договору, укладеного між ним та відповідачем ОСОБА_2 , останній отримав у борг 14000,00 дол. США для придбання квартири для сім`ї та зобов`язався повернути їх до 31.12.2018 р. Станом на 12.04.2019 р. кошти не повернуті. Позивач вважає, оскільки кошти позичались в інтересах сім`ї відповідача ОСОБА_2 , тому підлягають стягненню як з відповідача так і з його дружини ОСОБА_3 в рівних частках.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 липня 2019 року позовні вимоги задоволені частково. Вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за борговою розпискою від 04.06.2014 р. у сумі 186997,11 грн. та судові витрати у розмірі 3969,98 грн. У задоволенні позову до ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови позовних вимог та ухвалити нове судове рішення в цій частині про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначає, що відповідач ОСОБА_3 достеменно знала про позику коштів, оскільки особисто приймала участь у виборі квартири, орієнтувалась в цінах на квартири та знала, що у них немає необхідної суми, приймала участь в обговореннях розміру позики. Вважає, що суд не взяв до уваги, що боргове зобов`язання є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідачів, виконання якого вони повинні здійснювати як солідарні боржники, оскільки договір позики укладався в інтересах сім`ї для придбання квартири. Відмова суду в задоволенні вимог до відповідача ОСОБА_3 позбавляє його права на отримання всієї суми позики.

Відповідач ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечила, надіславши відзив, у якому просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області залишити без змін. Рішення суду вважає законним, обґрунтованим та прийнятим у повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права, а твердження апелянта безпідставними як такі, що не ґрунтуються на чинному законодавстві та доказах наданих сторонами.

Позивач надіслав заперечення на відзив, в яких пославшись на положення статті 65 СК України, просить апеляційну скаргу задовольнити. Вважає, якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї . Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

В судовому засіданні представник позивача просила задовільнити вимоги апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_3 просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та тертя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, з невідомих суду причин. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом під час розгляду справи було встановлено, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 15 вересня 2007 року, який розірвано рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області 21 травня 2018 року (а.с.46,53).

04 червня 2014 року між позивачем ОСОБА_1 (батьком) та відповідачем ОСОБА_2 (сином) укладено договір позики, згідно якого відповідач позичив у позивача 14000 дол. США для придбання квартири, які зобов`язався повернути в строк не пізніше 31 грудня 2018 року (а.с.14).

За договором купівлі-продажу від 05 червня 2014 року ОСОБА_2 , з письмової згоди дружини ОСОБА_3 , придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 , за 169 090 грн. За п.3.1 даного договору кошти покупцем були сплачені продавцю двома траншами: перший в розмірі 121 090 грн. сплачений під час оформлення договору, другий покупцем був сплачений до 05 липня 2014 року в розмірі 48000 грн., що еквівалентно 4000 доларів США (а.с.71).

З депозитного рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ім`я відповідача ОСОБА_2 в АТ КБ «ПриватБанк», 03 липня 2014 року були зняти кошти у розмірі 61 516 грн. 62 коп. (а.с.73).

На даний час в провадженні Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області на розгляді перебуває спір за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності на квартири АДРЕСА_1 , який був поданий відповідачем до суду 11 січня 2019 року.

Відмовляючи в задоволенні позову позивача в частині стягнення коштів з відповідача ОСОБА_3 , суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів, виходив з того, що відповідачка не була стороною договору позики, згоду на її укладення не давала, а позивач не до вів, що вона була обізнана про договір позики, укладений між ним та відповідачем ОСОБА_3

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

У частині першій статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз вказаних вище норм законодавства свідчить, що якщо наявність боргових зобов`язань подружжя підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Тобто борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, можуть бути враховані лише при поділі майна подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Між тим, для встановлення спільного боргового обов`язку подружжя слід, щоб один із подружжя довів, що другий з подружжя був обізнаний про розписку та не заперечував проти такої позики, а також суду необхідно встановити на підставі доказів, що позичені кошти були витрачені в інтересах сім`ї.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Під час розгляду справи було встановлено, що грошові кошти, які були отримані за договором позики, були витрачені відповідачем ОСОБА_1 на придбавання квартири АДРЕСА_1 , під час перебування з відповідачем ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі.

Разом з тим, позивач не довів належними та допустимими доказами обізнаність відповідача ОСОБА_3 про укладення договору позики та про надання відповідної згоди на вчинення договору позики.

Сам факт витрачення позичених коштів в інтересах сім`ї без обізнаності іншого подружжя про укладення договору позики та надання згоди на його укладення, не може бути підставою для їх стягнення саме за договором позики, що спростовує доводи апеляційної скарги.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що відповідач не є стороною договору позики, згоду на його укладення не давала, у даному процесі не вирішується спір про поділ майна подружжя, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 коштів за договором позики від 04.06.2014р.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, вони були предметом дослідження в судовому засіданні, суд дав їм належну оцінку і вони не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 липня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2019 року.

Головуючий: Судді: