Справа № 216/4819/18
провадження №2/216/639/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді Бутенко М.В.,

за участю секретаря судового засідання Клименко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє вимог щодо предмета спору Товарна біржа «Криворізька», про визнання договору міни дійсним,-

СУТЬ СПОРУ:

29.08.2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Товарна біржа «Криворізька» про визнання дійсним договору міни. Просить суд визнати дійсним договір міни, укладений 31.03.2000 року на Товарній біржі «Криворізька», відповідно до якого ОСОБА_1 обміняла належну їй однокімнатну квартиру за адресою : АДРЕСА_1 на 1 / 2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 31 березня 2000 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір міни, відповідно до якого вона обміняла належну їй на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 28.05.1997 року, однокімнатну квартиру за адресою : АДРЕСА_1 на 1 / 2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , до складу якого входять: А-1, Б-сарай, В-літня кухня, Г-погріб, Д - вбиральня, Е сарай, І - водоколонка, ІІ - замощення, №1,2 огорожа, та який належав ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23.07.1996 року .

На момент укладання цього договору, працівники товарної біржі пояснили, що у відповідності до діючого законодавства , укладений договір зареєстрований на біржі є законним і не потребує нотаріального посвідчення. Тож, договір міни нерухомого майна було укладено і зареєстровано тільки на Товарній Біржі «Криворізька» за реєстраційним номером №001/511-н на підставі ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" , в нотаріальній конторі посвідчений не був та був зареєстрований в Криворізькому бюро технічної інвентаризації 28.04.2000 року.

Наразі позивач вирішила розпорядитися своїм будинком.Проте, нотаріус відмовив їй в здійсненні правочину з підстав, що договір міни нерухомого майна є недійсний, бо нотаріально не посвідчений. При цьому, нотаріус пояснив позивачу, що вона має право звернутися до суду з відповідною позовною заявою, після чого не буде перешкод у здійсненні її законного права на розпорядження майном, яке належить позивачу на праві приватної власності.

Внаслідок невизнання дійсності договору міни нерухомого майна від 31.03.2000 року нотаріальною конторою, позивач не може розпорядитися належним їй майном, що порушує надане їй як власнику право розпорядження своїм майном.

Біржовим договором міни був здійснений фактичний обмін майна. ОСОБА_1 виконала зобов`язання за договором, прийняла житловий будинок шляхом проживання в ньому та реєстрації, про що є відмітка в її паспорті про реєстрацію за адресою АДРЕСА_2 . Зазначений договір міни був зареєстрований в Криворізькому бюро технічної інвентаризації.

Таким чином, всі зобов`язання за договором міни сторонами виконані в повному обсязі, тому договір може бути визнаний дійсним в судовому порядку, що передбачено ст. 47 ЦК України, в редакції 1963 року. На теперішній час позивач бажає розпорядитися своєю часткою будинку, у зв`язку з чим, вона вимушена звернутись до суду.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд: визнати дійсним договір міни нерухомого майна від 31 березня 2000 року, укладений та зареєстрований на Товарній біржі «Криворізька» за номером 001/511-н, відповідно до якого ОСОБА_1 обміняла належну їй на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 28.05.1997 року, однокімнатну квартиру за адресою : АДРЕСА_1 на 1 / 2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , до складу якого входять: А-1, Б-сарай, В-літня кухня, Г-погріб, Д - вбиральня, Е сарай, І - водоколонка, ІІ - замощення, №1,2 огорожа, та який належав ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23.07.1996 року,

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, позовні вимоги підтримала у повному обсязі просила задовольнити, про що надала суду письмову заяву, просила справу розглядати у її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, позов визнав, про що надав суду письмову заяву, не заперечував щодо задоволення позовних вимог, просив справу розглядати у його відсутності.

Третя особа: Товарна біржа «Криворізька», про день час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності суду не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно наданих суду матеріалів, 31 березня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір міни, відповідно до якого ОСОБА_1 обмінювала належну їй на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 28.05.1997 року, однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на 1 / 2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , до складу якого входять: А-1, Б-сарай, В-літня кухня, Г-погріб, Д - вбиральня, Е сарай, І - водоколонка, ІІ - замощення, №1,2 огорожа, та який належав ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23.07.1996 року.

Зазначений договір був укладений на Товарній Біржі «Криворізька», підписаний у присутності уповноваженої посадової особи Товарної біржі «Криворізька», посвідчений головним експертом Товарної біржі «Криворізька» Бойчук С.С., зареєстрований в Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації 28.04.2000 р, що підтверджується копією договору міни нерухомого майна, копією технічного паспорту.

Вказаний договір було укладено на дошлюбне прізвище позивача - ОСОБА_3 . Після укладенні шлюбу прізвище позивача змінилося на « ОСОБА_4 ».

Згідно листа приватного нотаріуса Криворізького нотаріального округу Лігути Л.В. від 25.04.2018 року за вих. № 227/01-16 ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку із відсутністю нотаріально посвідченого договору міни.

Всі зобов`язання за договором міни, укладеним на товарній біржі «Криворізька», сторонами виконані в повному обсязі. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обміняли належне їм нерухоме майно та прийняли його шляхом проживання в такому, ніяких претензій один до одного не мали та не мають. В односторонньому порядку позивач не може зареєструвати договір належним чином, а також розпорядитися ним, що порушує її права та законні інтереси.

Аналізуючи встановлені фактичні обставини та правовідносини сторін, суд керується наступними нормами права.

Згідно з частиною 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 55 Конституції України гарантований судовий захист прав і свобод людини та громадянина.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод прийнятого у Парижі 20.03.1952 p., було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла не інакше як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду.

Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло [2, ст. 141]. Відповідно до цього положення гарантується не тільки свобода його придбання, але й можливість його вільного користування, його недоторканість, недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі і за рішенням суду. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність не тільки дає свободу розпорядження, власність й зобов язує: вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Положення Конституції України продовжується в нормах Глави 23 Цивільного кодексу України, який встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд [3, ст. 356].

Так, у ч. 1 ст. 316 ЦК України зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення своїх прав. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Будь-яких обов`язків та обмежень у реалізації свого права власності, як власника квартири, для мене законом не встановлено, а тому обмеження, які встановлюються мені відповідачами є незаконними та такими, що підлягають усуненню.

Окрім того, ст. 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 41 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Згідно ч.2 ст. 47 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.

Згідно ст.220 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню.

Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вiд 01 липня 2004 року № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», який до введення в дію ЦК України від 16 січня 2003 року, регулював порядок застосування ст. 47, ч.2 ЦК України від 1963 року, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією із сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені в законі обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК). Щоб не допустити неправильного визнання дійсним угод на підставі ч.2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Судом було встановлено, що сторони при укладенні договору не були обізнані про обов`язковість нотаріального посвідчення договору, а також враховуючи той факт, що текст договору міни нерухомого майна не містив вимоги щодо обов`язкового нотаріального посвідчення угоди, вважали правомірним набуття ними права власності на нерухоме майно. Сторонами виконані усі вимоги ст.655 ЦК України, волевиявлення учасників було вільне, відповідало внутрішній волі сторін; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зараз позивач не має можливості скористатися правом власності на нерухоме майно, оскільки договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений, а відповідач хоч і не заперечує проти його укладення, та не заперечує проти позову, але ухиляється від належного оформлення договору.

Враховуючи викладене, суд вважає, достатньо підстав для визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Вирішуючи позовні вимоги, щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд виходить з наступного.

Пунктом 9 частини 1статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1липня 2004року №1952-ІV, передбачено, що однією із підстав державної реєстрація права власності та інших речових прав є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи вищезазначені обставини, та приймаючи до уваги, що позивач позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні, що договір міни сторін по справі не знаходиться в протиріччі з законом, в момент його укладення він був виконаний повністю і до цього часу ніхто із сторін по правочину не вимагає його розірвання, права, свободи чи інтереси інших осіб не порушуються, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору міни нерухомого майна є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно ст. ст. 13, 141 ЦПК України, судові витрати у справі відносяться на рахунок позивача.

Керуючись ст.15 Закону України «Про товарну біржу», ст. 47 ЦК України (1963 р.), ст.ст. 5, 10, 12, 13, 81, 141, 211, 258,259, 263-265, 268, 273, 280-283, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє вимог щодо предмета спору - Товарна біржа «Криворізька» про визнання договору міни дійсним - задовольнити.

Визнати дійсним договір міни нерухомого майна, реєстровий № 001/511-Н від 31 березня 2000 року, укладений на Товарній біржі «Криворізька», відповідно до якого ОСОБА_1 обміняла належну їй на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 28.05.1997 року, однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на 1 / 2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , до складу якого входять: житловий будинок - А-1, загальною площею 58,20 кв. м, житловою площею 29.00 кв. м, Б-сарай, В-літня кухня, Г-погріб, Д - вбиральня, Е сарай, І - водоколонка, ІІ - замощення, №1,2 огорожа, та який належав ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23.07.1996 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в Дніпровський Апеляційний суд через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов*язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

СТОРОНИ ПО СПРАВІ :

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , останнє відоме місце реєстраційного обліку: АДРЕСА_4 ,

Третя особа: Товарна біржа «Криворізька», індефікаційний номер НОМЕР_3 , юридична адреса: 50005, м. Кривий Ріг вул. Криворіжсталі, буд 67.

Суддя: М. В. Бутенко