ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7336/19 Справа № 182/3944/18 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління національної поліції в Дніпропетровській області, Державна казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2019 року, ухваленого суддею Рунчевою О.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 04 червня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року року позивач ОСОБА_1 звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, про стягнення моральної шкоди, який неодноразово уточнював та доповнював та остаточно просив стягнути з відповідачів 10 000 грн. у якості компенсації за завдану йому моральну шкоду.

Свої вимоги мотивував тим, що він є потерпілим у кримінальному провадженні за №0003062 від 22 липня 2017 року, за ознаками злочину, передбаченого ст.185 ч. 1 КК України.

Вважав, що зазначене кримінальне провадження за фактом крадіжки його майна не було розслідувано належним чином, у зв`язку з бездіяльністю органів досудового розслідування. Вказував, що на даний час належне розслідування не здійснено, злочин не розкрито, правопорушника не встановлено. Через невиконання працівниками Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області своїх обов`язків по забезпеченню швидкого розслідування кримінального провадження, безпідставне порушення строків розгляду кримінального провадження, порушення конституційних прав на володіння майном, йому, як потерпілому по справі, завдано моральної шкоди, яка згідно ст. 56 Конституції України, ст.ст.1167, 1177, 1192 ЦК України відшкодовується за рахунок держави. Моральну шкоду оцінив у 10 000 грн. яку і просив стягнути, з урахуванням поданих уточнень до позовної заяви, з Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України Державного казначейства України за рахунок коштів державного бюджету України.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2019 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні його позову.

В апеляційній скарзі, позивач ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність оскаржуваного судового рішення просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідача Державної казначейської служби України завдану йому Головним управлінням національної поліції в Дніпропетровській області моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує на те, що в квітні 2016 року його сусід ОСОБА_2 скоїв крадіжку 3-х секцій належного йому металевого забору, вартість викраденого майна він оцінює в 5 000 грн. Апелянт зазначає, що він звернувся до Нікопольського відділку поліції з відповідною заявою про скоєний злочин, однак працівники поліції всупереч вимогам закону не внесли до ЕРДР відомості про крадіжку. У липні 2017 року Нікопольський міськрайонний суд задовольнив його скаргу і зобов`язав Нікопольський відділ поліції внести відомості про злочин до ЕРДР у зв`язку із чим було відкрито кримінальне провадження за №0003062 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. Вказує, що він двічі звертався до суду щоб змусити працівників Нікопольського відділення поліції провести належне розслідування крадіжки його майна і суд двічі скасовував рішення правоохоронних органів, однак на теперішній час належне розслідування злочину так і не здійснено, злочин не розкрито, правопорушника не встановлено, слідство триває понад з роки з порушенням процесуальних строків.

Позивач не погоджується із висновком суду про те, що Нікопольський відділ поліції Дніпропетровської області, неодноразово, закриваючи кримінальне провадження, діяв в рамках Закону, оскільки в подальшому рішення про закриття кримінального провадження тричі скасовувалися судом та прокуратурою. Наголошує на тому, що після скоєння злочину минуло більше трьох років і увесь цей час він вимушений чекати розкриття справи, доказувати, скаржитися на незаконні дії та бездіяльність слідчих, хвилюватися. Апелянт звертає увагу на те, що він живе без огорожі домоволодіння, оскільки є пенсіонером з мізерною пенсією, немає грошей на новий паркан і ці факти у сукупності завдають йому душевні страждання і відповідно моральну шкоду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін у зв`язку з його законністю і обґрунтованістю. При цьому зазначає, що позивачем не надано суду будь-яких процесуальних рішень якими б була визнана бездіяльність слідчих ГУНП щодо розслідування кримінального провадження №0003062.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що в листопаді 2016 року до чергової частини Нікопольського відділу поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області надійшла заява від ОСОБА_1 щодо таємного викрадення його майна.

22 листопада 2016 року дана подія була зареєстрована в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень за №22251 та списана до справи №40/1/29 ДОП Нікопольського відділу поліції.

17 липня 2017 року слідчим суддею Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області розглядалася скарга позивача на бездіяльність Нікопольського відділу поліції щодо невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 185 КК України.

22 липня 2017 року слідчим слідчого відділу Нікопольського відділу поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, старшим лейтенантом поліції Петровою А. В. дане кримінальне правопорушення було внесено до ЄРДР за №0003062, за ознаками злочину, передбачено ч.1 ст.185 КК України, що підтверджується довідкою про стан досудового розслідування по кримінальному провадженню за №0003062 за фактом таємного викрадення майна ОСОБА_1 , складеної 27 травня 2019 року слідчим слідчого відділу Нікопольського відділу поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, старшим лейтенантом поліції Петровою А. В. (а.с. 190-195). Потерпілим у вказаному кримінальному провадженні є позивач ОСОБА_1 . Відповідно до вказаної довідки, по кримінальному провадженню №0003062, з 22 липня 2017 року по 24 травня 2019 року виконано ряд процесуальних дій, зокрема допитано потерпілого ОСОБА_1 , допитано у якості свідків відповідних осіб, призначено товарознавчу експертизу та отримано висновок по цій експертизі, направлено відповідні запити та доручення, інше. На даний час проводиться досудове розслідування.

Судом, також встановлено, що позивач останнім часом ігнорує виклики слідчого на допит, про що свідчать рапорти слідчого про неявку позивача на допити, тобто своїми діями (бездіяльністю), ОСОБА_1 сам свідомо створює перешкоди для повного та своєчасного проведення досудового слідства (а.с. 144, а.с.191-194).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався нормами статей: 19, 56 Конституції України, 23, 1167, 1176 ЦК України й виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не доведено та не надано безспірних доказів, тому, що внаслідок бездіяльності посадових осіб органів досудового розслідування йому безпосередньо завдано моральної шкоди, наявність причинного зв`язку між бездіяльністю посадових осіб органів досудового розслідування та заподіяною моральною шкодою, які є підставою для відшкодування шкоди на підставі ст.1167, 1176 ЦК України.

Суд дійшов висновку, що судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого були постановлені ухвали слідчого судді від 17 липня 2017 року та від 27 липня 2018 року, не являється достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності, що скарги позивача на бездіяльність слідчих розглянуті судом відповідно до вимог статей 303-307 КПК України свідчать про використання позивачем права на звернення до суду в порядку КПК України відносно бездіяльності органів досудового слідства, що винесення зазначених ухвал слідчим суддею та постанов прокурором за результатом розгляду скарг позивача не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність робітників Нікопольського відділу поліції порушували його законні права та інтереси та заподіяли позивачу моральну шкоду.

Також, суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволені його позову до відповідача-2, виходив з того, що Державна казначейська служба України не є належним відповідачем по цій справі, оскільки Казначейство України не уособлює державу Україна, а його рахунки не уособлюють Державний бюджет.

Колегія суддів повністю погоджується із висновками суду першої інстанції і не може погодитись із доводами позивача, викладеними в його апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України встановлено право кожної особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової шкоди), що закріплено у п.9 ч.2 ст.16 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями ч. 3 ст.23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду встановлені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець видокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР.

Статтею 2 зазначеного вище Закону визначено,що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Отже, законодавцем визначено, що відшкодування шкоди можливе за наявності встановленого факту конкретних незаконних дій посадових осіб органу владних повноважень та за умов визначених Законом україни «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР.

Частинами першою і другою ст.12 вказаного Закону України передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року №6/5/3/41, визначено, що у разі винесення виправдовувального вироку, для визначення розміру шкоди, передбаченої в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися до суду, який розглянув справу по першій інстанції.

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством (частини перша, друга статті тринадцятої Закону від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР).

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до норми цієї статті, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу, що повністю узгоджується з правовим висновком, викладеним у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 червня 2017 року та висновками викладеними у Постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 04 лютого 2019 року у цивільній справі №752/19717/15-ц та у Постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 10 жовтня 2018 року у цивільній справі № 640/19717/15-ц.

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодо завдання йому моральної шкоди, посилався на невиконання працівниками Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області своїх обов`язків по забезпеченню швидкого розслідування кримінального провадження, безпідставне порушення строків розгляду кримінального провадження, порушення його конституційних прав на володіння майном, що кримінальне провадження за фактом крадіжки його майна не було розслідувано належним чином, у зв`язку з бездіяльністю досудового розслідування, тобто ОСОБА_1 своє право на відшкодування моральної шкоди пов`язує із бездіяльністю слідчих при здійсненні досудового розслідування по кримінальному провадженню №0003062, з невиконанням працівниками Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області своїх обов`язків.

Нормами ч.5 ст.40 КПК України визначено, що слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог кримінального процесуального кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні шконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Втручання в діяльність слідчого під час здійснення досудового розслідування, крім керівника органу досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду є незаконним і тягне за собою кримінальну відповідальність за ст.343 КК України.

Так, параграфом1 глави 26 КПК України передбачено оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач, будучи незгодним із рішеннями слідчого про закриття провадження у справі скористався своїм правом та оскаржив у судовому порядку ці процесуальні рішення, які були скасовані судом, що свідчить про те, що позивач скористався своїм правом на звернення до суду в порядку КПК України відносно бездіяльності органів досудового слідства.

Матеріали справи містять довідку слідчого СВ Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровської області Петрової А.В. за №49/12476 від 27.05.2019 в якій детельно відображено стан досудового розслідування по кримінальному провадженню №0003062 за фактом крадіжки належного потерпілому майна (а.с.191-195). Зокрема в ході досудового розслідування було допитано потерпілого ОСОБА_1 , перевірена причетність ОСОБА_3 на його причетність у скоєнні крадіжки, проведена товарознавча експертиза, допитано свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , проведено оперативно-розшукові заходи направленні на розкриття злочину, однак встановити особу, яка вчинила злочин на даний час не виявилось можливим. Відомості відображені в зазначеній довідці підтверджені наявними у справі доказами долученими до матеріалів справи за клопотанням відповідача-1 (а.с.105-144).

Окрім того, судом першої інстанції було перевірено і встановлено, що позивач останнім часом ігнорує виклики слідчого на допит чим свідомо створює перешкоди для повного та своєчасного проведення досудового слідства, що підтверджено рапортами слідчого про неявку позивача на допити (а.с. 144, а.с.191-194).

Відповідно вимог статей 12 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну правову оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що позивач не довів належними та допустимими доказами заявлених вимог, зокрема, бездіяльності посадових осіб органів досудового розслідування відповідача-1 танаявність шкоди і вини відповідача-1 у заподіянні йому шкоди, як і причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та діями відповідача, що відповідач-2, Державна казначейська служба України є належним відповідачем по цій справі.

На підставі викладено вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задодоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги позивача на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2019 року.

Суддя доповідач:

Судді: