Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 175/537/16-ц

провадження № 61-29595св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

особа, яка подала апеляційну і касаційну скарги, - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області, у складі судді Демченко Е. Л., від 31 березня

2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та договором поруки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області,

у складі судді Борисова С. А., від 18 березня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 19 січня 2009 року та договором № 1 від 15 вересня 2009 року про внесення змін до договору позики від 19 січня 2009 року у розмірі 57 847, 89 грн.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення із ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 15 вересня 2009 року відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

24 березня 2017 року ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 18 березня 2016 року.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 березня

2017 рокувідмовлено ОСОБА_4 в прийнятті апеляційної скарги на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 18 березня 2016 року та апеляційну скаргу повернуто ОСОБА_4 .

Постановляючи ухвалу, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції питання про права та обов`язки ОСОБА_4 не вирішувалися, а отже в неї відсутнє право на апеляційне оскарження рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 18 березня 2016 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської областівід 31 березня

2017 року, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для вирішення питання щодо поновлення строку на апеляційне оскарження, відкриття апеляційного провадження та розгляду апеляційної скарги по суті.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи № 175/537/16-ц з місцевого суду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

03 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 175/537/16-ц передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована помилковістю висновків суду апеляційної інстанції.

Стверджує, що вона є особою, яка не брала участі у справі, однак щодо якої судом вирішені питання про права та обов`язки шляхом безпідставного встановлення у мотивувальній частині судового рішення обставин, які тягнуть для неї негативні наслідки у вигляді неоспорюваного доказу в іншій цивільній справі, де вона є стороною.

Звертає увагу суду, що не оскаржує вирішення справи по суті вимог про стягнення заборгованості, а оскаржує виключно встановлені судом першої інстанції обставини, які стосуються належної їй до 10 вересня 2015 року на праві власності квартири

АДРЕСА_1 .

У провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа № 202/1228/17 за позовом ОСОБА_2 до неї про визнання недійсним договору дарування вказаної квартири, укладеного між нею та ОСОБА_2 .. До свого позову ОСОБА_2 додала копію рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 18 березня 2016 року на обґрунтування обставин, які встановленні цим рішенням суду щодо спірної квартири та стверджуючи, що ці обставини не підлягають доказуванню в силу частини третьої статті 61 ЦПК України.

ОСОБА_4 вважала, що є особою, стосовно якої мотивувальною частиною рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2016 року фактично вирішені її права, але при цьому вона не була залучена до участі у справі, а отже має право на апеляційне оскарження.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_4 , в якому він просив касаційну скаргу відхилити, а ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 31 березня 2017 року залишити без змін.

Зазначає, що всі доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи № 175/537/16-ц, зокрема, долученими до неї письмовими доказами, показами свідків, які суд першої інстанції дослідив та надав їм відповідну оцінку.

Наголошував на тому, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2016 року не вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_4

Іншими учасниками справи відзив (заперечення) на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Дніпровським районним судом Дніпропетровської області в рішенні

від 18 березня 2016 року встановлено, що 19 січня 2009 року між

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму

10 000 доларів США (далі - договір від 19 січня 2009 року)

Відповідно до пункту 1 договору від 19 січня 2009 року, ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність грошові кошти у сумі

10 000 доларів США, що еквівалентно 77 000 грн за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення договору. Факт одержання грошових коштів підтверджується розпискою, власноручно написано ОСОБА_2 в момент передачі їй суми позики.

Позика надається з метою проведення ремонтних робіт квартири

АДРЕСА_1 (до перейменування - Дніпропетровськ), що належала ОСОБА_2 на праві власності.

Згідно з пунктом 2 договору від 19 січня 2009 року, суму позики в повному обсязі позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 19 липня 2009 року та сплатити 1 000 доларів США, що складає 20 % річних за користування позикою.

В разі невиконання чи неналежного виконання позичальником умов договору щодо повернення суми позики позикодавцю в повному обсязі в термін не пізніш 19 липня 2009 року, позикодавець має право задовольнити свої грошові вимоги за рахунок майна позичальника, в тому числі, шляхом набуття права власності на нерухоме майно, що зазначене в пункту 1 цього договору позики, - квартиру АДРЕСА_1 (пункт 5 договору від 19 січня 2009 року).

15 вересня 2009 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір № 1 про внесення змін до договору від 19 січня 2009 року, відповідно до умов якого змінено розмір отриманої позики, строк виконання зобов`язання та порядок повернення позики.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань 15 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, відповідно до пункту 1.1 якого поручитель на добровільних засадах зобов`язався солідарно з позичальником відповідати всім своїм майном перед позикодавцем за виконання позичальником в повному обсязі зобов`язань за договором № 1 від 15 вересня 2009 року про внесення змін до договору позики від 19 січня 2009 року та додатковими угодами до нього, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором від 19 січня

2009 року, зі змінами не виконала та станом на 19 липня 2009 року не погасила заборгованість у розмірі 10 000 доларів США та не сплатила проценти за користування позикою.

Крім того суд першої інстанції вважав встановленим наступні обставини:

- з метою уникнення цивільно-правової відповідальності за договором від 19 січня 2009 року відповідач ОСОБА_2 за попередньою домовленістю із ОСОБА_4 , яка була дружиною рідного брата відповідачки, - ОСОБА_5 , уклали 16 вересня 2009 року договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Писарєвою Н. С.;

- фактично квартира АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , як дарувальником, не була передана ОСОБА_4 , як обдарованій;

- рахунки за комунальні послуги по вказаній квартирі продовжували сплачувати ОСОБА_2 і її мати ОСОБА_6 , які здавали квартиру в оренду та проводили там поточні роботи;

- ОСОБА_2 була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 19 березня 1999 року

до 13 листопада 2009 року;

- ОСОБА_4 продовжувала проживати зі своїм чоловіком ОСОБА_5 та сином ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартирі чоловіка за адресою:

АДРЕСА_2 .

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 129 Конституції України, статтею 13 ЦПК України 2004 року однією із основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11 рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1

статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE,

№ 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної норми право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення встановлює, змінює, обмежує, припиняє права або обов`язки цих осіб чи завдає їм шкоди.

Судове рішення оскаржене незалученою до справи особою повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків останньої, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або містити судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 06 вересня

2017 року у справі № 6-1844цс16 висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

ОСОБА_4 не є учасником справи № 175/537/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 19 січня 2009 року.

Разом з тим, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2016 року містить висновки щодо обставин, які суд вважав встановленими та які безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_4 у правовідносинах, що виникли у зв`язку з набуття нею у власність квартири АДРЕСА_1 , зокрема щодо мети договору дарування квартири від 16 вересня

2009 року, фактичного виконання договору, місця проживання

ОСОБА_4 .

При цьому необхідно врахувати, що договір дарування квартири

від 16 вересня 2009 року оспорюється ОСОБА_2 в іншому судовому процесі, в якому рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2016 року подане на підтвердження встановлення певних обставин.

Згідно частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В апеляційній скарзі на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2016 року ОСОБА_4 посилалася на те, що оскарженим рішенням фактично встановлено відсутність реальної передачі їй ОСОБА_2 спірної квартири, що в силу положень частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року не може бути нею спростовано під час розгляду справи № 202/1228/17 та створює для неї несприятливі наслідки.

При поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого

статтею 292 ЦПК України 2004 року права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі й про права та обов`язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, суддя-доповідач відповідно до цієї норми постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги.

Якщо зазначені обставини будуть установлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Апеляційний суд не перевірив доводи ОСОБА_4 про те, що рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 18 березня 2016 рокупорушує її права, як сторони договору дарування

від 16 вересня 2009 року щодо якого суд першої інстанції зробив певні правові висновки.

За таких обставин висновок апеляційного суду про відсутність у

ОСОБА_4 права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про її права та обов`язки, є передчасним.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Згідно із частиною четвертою статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвали суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає провадженню у справі, справа передається на розгляд суду апеляційної інстанції.

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про помилковість висновків суду апеляційної інстанції, оскаржувана ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2017 року підлягає скасуванню з передачею справи на розгляд до апеляційного суду відповідно до

статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2017 року скасувати, справу передати на розгляд Дніпровського апеляційного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович