Справа № 159/3128/17 Головуючий у 1 інстанції: Логвинюк І. М.
Провадження № 22-ц/802/923/19 Категорія: 3 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання - Галицької І.П.,

позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Центр надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області, до ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним, скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, визнання права власності на частку квартири у порядку приватизації за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 , яка подана в його інтересах представником ОСОБА_4 , на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Центр надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області (далі - ЦНАП Виконкому КМР Волинської області), звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області (далі Виконком КМР Волинської області) про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним, скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, визнання права власності на частку квартири у порядку приватизації.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі ордера № 21 серії В від 24 березня 2006 року вона, її колишній чоловік відповідач по справі ОСОБА_3 , та їх спільна малолітня дитина син ОСОБА_5 , отримали право на зайняття квартири АДРЕСА_1 . У подальшому квартира у порядку безоплатної приватизації за розпорядженням органу приватизації Виконкому КМР Волинської області № 7396 від 14 серпня 2007 року була передана у власність, про що Виконкомом КМР Волинської області було видано свідоцтво про право власності на житло від 14 серпня 2007 року.

Позивач вказувала, що зазначене свідоцтво про право власності на житло було видано лише на одного члена сім`ї, а саме на відповідача ОСОБА_3 , а вона як член сім`ї до цього свідоцтва включена не була, у зв`язку з чим титульно не володіє правом власності на квартиру, а тому вважає, що під час передачі квартири безоплатно у приватну власність були порушені її права в частині набуття права власності на квартиру. Крім того вважає, що у оспорюваному свідоцтві про право власності на житло щодо квартири було допущено помилку, однак згодом з`ясувалося, що квартира була передана у приватну власність виключно її колишньому чоловікові відповідачу по справі ОСОБА_3 , а її не було включено до членів сім`ї, які мають право на участь у приватизації займаного житла з тих підстав, що вона вже приймала участь у приватизації квартири АДРЕСА_2 .

Вказувала, що згідно з оскаржуваним розпорядженням органу приватизації Виконкому КМР Волинської області № 7936 від 14 серпня 2007 року, розрахунком площі квартири, що безоплатно приватизується, оспорюваним свідоцтвом про право власності на житло, квартира була передана виключно у власність одного з членів сім`ї, так як розрахунки здійснювались на 1 особу. Її право на участь у приватизації житла враховане не було, тому вона не була включена до розрахунку площі квартири, що приватизується, в обсязі невикористаного у повному обсязі права на безоплатне отримання житла у власність, внаслідок невизнання відповідачем Виконкомом КМР Волинської області такого її права чим фактично порушено її право на отримання у спільну сумісну власність квартири. При цьому позивач зазначала, що дана квартира мала бути передана безоплатно у спільну сумісну власність всіх членів сім`ї, тобто, у її і відповідача ОСОБА_3 . Під час її участі у приватизації квартири АДРЕСА_2 як члена сім`ї її батьків ОСОБА_6 , нею було використано право на приватизацію лише у обсязі 12,5 кв. м при нормі 23 кв. м.Отже, вона не у повному обсязі використала своє право на приватизацію житлового приміщення у межах номінальної вартості житлового чека. Вважає, що її було безпідставно не включено до кола співвласників квартири під час передачі останньої у приватну власність в порядку приватизації, так як під час звернення із заявою про оформлення і передачу квартири у спільну сумісну власність вона постійно проживала у квартирі, була членом сім`ї відповідального квартиронаймача, звернулась із відповідною заявою до органу приватизації, тому відповідно, прийняла участь у приватизації і набула права спільної сумісної власності на квартиру разом із відповідачем ОСОБА_3 . З огляду на це, вважає, що оспорюване розпорядження органу приватизації Виконкому КМР № 7936 про передачу квартири виключно у власність відповідача ОСОБА_3 є незаконним у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, а також підлягає скасуванню і здійснена державна реєстрація права власності на квартиру як об`єкт нерухомого майна.

Ураховуючи наведене позивач ОСОБА_1 , збільшивши позовні вимоги, просила суд визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації Виконкому КМР Волинської області № 7396 від 14 серпня 2007 року, яким у приватну власність відповідачу ОСОБА_3 передано квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 14 серпня 2007 року, видане Виконкомом КМР Волинської області (в частині передачі у приватну власність цілої вказаної вище квартири відповідачеві ОСОБА_3 ); скасувати державну реєстрацію права власності відповідача ОСОБА_3 на вказану вище квартиру, проведену комунальним підприємством «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» (далі КП «ВОБТІ») 23 листопада 2007 року за № 14590 у книзі 103 на підставі вказаного вище оспорюваного свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом КМР Волинської області на підставі вказаного вище оскаржуваного розпорядження № 7936 органу приватизації Виконкому КМР Волинської області від 14 серпня 2007 року; визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної вище квартири, що набута нею у власність з підстав прийняття участі у її безоплатній приватизації, а також стягнути з відповідача на її користь понесені по справі судові витрати.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації Виконкому КМР Волинської області № 7936 від 14 серпня 2007 року про передачу у приватну власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 в порядку приватизації державного житлового фонду.

Визнано свідоцтво про право власності на житло від 14 серпня 2007 року, видане Виконкомом КМР Волинської області на ім`я ОСОБА_3 про власність на квартиру АДРЕСА_1 , недійсним.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , що проведена реєстратором КП «ВОБТІ».

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових.

В поданій в інтересах відповідача ОСОБА_3 його представником ОСОБА_4 . апеляційній скарзі апелянт просив суд скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просила вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову в даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що під час участі позивача у приватизації квартири АДРЕСА_2 у 1996 році вона не використала у повному обсязі своє право на приватизацію державного житлового фонду. Позивач постійно проживала у спірній квартирі, мала право на прийняття участі у приватизації цієї квартири поряд з відповідачем ОСОБА_3 з врахуванням того обсягу норми житлової площі та її житлового чека, що залишились не використаним у повному обсязі після її участі у приватизації квартири АДРЕСА_3 . Органом приватизації було порушено положення частини десятої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Висновки суду про часткове задоволення позову зроблені з порушенням норм матеріального права, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з свідоцтвом про одруження, виданим 03 серпня 1997 року міським відділом РАГСу м. Ковеля Волинської області, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 з 03 серпня 1997 року перебували у шлюбі (а.с.8).

На підставі ордера на жиле приміщення № НОМЕР_1 серії В, виданого відповідачу ОСОБА_3 із сім`єю у складі трьох чоловік: відповідач ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 та їх малолітня дитина ОСОБА_5 , отримали право на зайняття квартири АДРЕСА_1 відповідно до рішення виконкому міськради від 23 березня 2006 року № 128 (а.с.7).

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого 23 травня 2006 року Відділом РАЦСу по м. Ковелю Ковельського МРУЮ Волинської області, дитина сторін по справі син ОСОБА_7 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Судом встановлено, що з моменту надання спірної квартири позивач постійно у ній проживає та зареєстрована. Крім того, як встановлено в суді апеляційної інстанції, у зв`язку з погіршенням між сторонами стосунків відповідач у 2013 році добровільно почав проживати окремо від позивача у м. Луцьку.

З встановлених судом обставин вбачається, що на момент приватизації квартири право прийняти участь у приватизації квартири мали тільки позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 як подружжя.

Як вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 13 грудня 2016 року Ковельським міськвідділом РАЦСу ГТУЮ у Волинській області, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, про що 13 грудня 2016 року складено відповідний актовий запис № 38 (а.с.10).

Судом також встановлено, що згідно копії заяви ОСОБА_8 як наймача квартири АДРЕСА_2 від 04 червня 1996 року, поданої тоді ж керівнику органу приватизації м. Ковеля, заявниця просила оформити передачу у приватну (спільну, сумісну, спільну часткову) власність зазначену квартиру, яку вона займає разом з членами сім`ї на умовах найму, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» її сім`ї. До заяви додала довідку про склад сім`ї та займані приміщення, у складі якої вказано і позивача ОСОБА_1 на той час ОСОБА_6 , документ про пільги. У заяві наявні підписи 5 ти осіб як підписи наймача та повнолітніх членів її сім`ї, у тому числі і позивача (а.с.89).

Згідно довідки № 300 від 04 червня 1996 року про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення, виданої ЖЕК № 3 (м. Ковель Волинської області) ОСОБА_8 , у квартирі АДРЕСА_2 мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» 5 - ро осіб, у тому числі і позивач як член сім`ї наймача цієї квартири ОСОБА_8 Загальна площа квартири становить 62,4 кв. м (а.с.90).

Згідно з розпорядженням органу приватизації № 2222 від 06 червня 1996 року, яке було видано відділом комунального господарства Виконкому КМР Волинської області, вирішено передати ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_2 у приватну, спільну (сумісну) власність (а.с.91).

З копії розрахунку площі квартири АДРЕСА_2 слідує, що розмір загальної площі, що підлягає безоплатній передачі 5 ти її мешканцям, складає 115 кв. м при загальній площі квартири 62,4 кв. м. Зазначено, яка сума житлових чеків підлягає видачі мешканцям цієї квартири, у тому числі і позивачу (а.с.92).

Наведене свідчить, що на час участі у приватизації квартири АДРЕСА_2 позивач ОСОБА_1 не використала у повному обсязі свій житловий чек. Наведене також підтверджується копією паспорта позивача з якого слідує про використання нею права на приватизацію житла і про використання такого права в обсязі лише 12,5 кв. м при нормі 23,0 відповідно до розпорядження № 2222 від 06 червня 1996 року (а.с.21).

Як правильно встановлено місцевим судом, 06 червня 1996 року позивач ОСОБА_1 прийняла участь у приватизації державного житлового фонду в ході приватизації квартири АДРЕСА_2 , проте всієї норми площі, право на приватизацію якої вона мала, та всього обсягу суми номінальної вартості житлового чека під час приватизації квартири АДРЕСА_3 у повному обсязі не використала і мала право приймати участь у доприватизації державного житлового фонду в межах залишку номінальної вартості житлового чека.

З оглянутої у судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції приватизаційної справи на спірну квартиру АДРЕСА_1 судом встановлено, що заява відповідача ОСОБА_3 як наймача квартири АДРЕСА_1 від 25 квітня 2007 року подана 13 серпня 2007 року керівнику органу приватизації (а.с.15). Заявник просив оформити передачу у приватну (спільну, сумісну, спільну часткову) власність квартиру АДРЕСА_1 , яку він займає разом з членами сім`ї на умовах найму, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» його сім`ї. Просив при оформленні квартири у спільну часткову власність передбачити розподіл долі власності між членами сім`ї: ним та дружиною позивачем по справі ОСОБА_1 Уповноваженим власником квартири визначений він. До заяви додав довідку про склад сім`ї та займані приміщення, документ про пільги. У заяві наявні підписи 2 х осіб як підписи наймача - відповідача ОСОБА_3 та повнолітнього члена його сім`ї позивача ОСОБА_1 .

Як вбачається з довідки № б/н від 25 квітня 2007 року про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення, виданої РЖКП № 2 (м. АДРЕСА_4 Волинської області), у квартирі мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» 2 - є осіб, у тому числі позивач ОСОБА_1 як член сім`ї наймача квартири відповідача по справі ОСОБА_3 Загальна площа квартири становить 64,9 кв. м (а.с.16).

Наведене вказує, що позивач поряд з відповідачем ОСОБА_3 шляхом проставляння свого підпису у вказаній вище заяві, поданій керівнику органу приватизації, засвідчила про своє право та намір прийняти участь у приватизації квартири поряд з відповідачем ОСОБА_3 .

Відповідно до оскаржуваного розпорядження органу приватизації № 7936 від 14 серпня 2007 року, воно було видано керівником органу приватизації Виконкому КМР Волинської області з врахуванням того, що від відповідача ОСОБА_3 як наймача надійшла заява на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , що використовується останнім та членами сім`ї останнього на умовах найму, згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Після розрахунків вирішено таке прохання наймача ОСОБА_3 задовольнити і передати зазначену спірну квартиру у приватну, спільну (сумісну) власність. Розрахунок площі, що приватизується безоплатно, вартості надлишків загальної площі і квартири затверджено. Зобов`язано МДП «Послуга» оформити свідоцтво про право власності на житло. В той же час, вказаним органом приватизації будь-які рішення з приводу звернення позивача ОСОБА_1 як члена сім`ї ОСОБА_3 (відмови у праві на приватизацію) відсутні.

При цьому будь-яких зауважень щодо заяви ОСОБА_1 даним розпорядженням обумовлено не було. Судом встановлено, що позивачу не було запропоновано подати інші, відмінні від тих що подавались на приватизацію документи, зокрема житлові чеки.

На підставі згаданого розпорядження Виконкомом КМР Волинської області було видано свідоцтво про право власності на житло від 14 серпня 2007 року (а.с.11). Зазначене свідоцтво про право власності на житло було видано лише на одного члена сім`ї, а саме на відповідача ОСОБА_3 , а позивач як член сім`ї до цього свідоцтва включена не була

Згідно з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23 листопада 2007 року за № 16774871 державна реєстрація права власності за відповідачем ОСОБА_3 на спірну квартиру проведена 23 листопада 2007 року, реєстраційний номер 21143337, номер запису 14590 в книзі 103 (а.с.12).

Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, його подальшого використання і утримання, визначались Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції станом на 14 серпня 2007 року, тобто на час винесення оскаржуваного розпорядження).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Відповідно до частин десятої, одинадцятої статті 8 цього Закону органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 2 цього Закону. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом.

Як правильно встановлено місцевим судом, як серед матеріалів приватизаційної справи, так і в матеріалах даної справи відсутнє будь яке рішення органу приватизації щодо вирішення питання приватизації (відмови у передачі тощо) квартири позивачу як члену сім`ї заявника ОСОБА_3 за їх спільною заявою чи заяви позивача про відкликання своєї заяви органу приватизації як співзаявниці і члена сім`ї заявника і наймача ОСОБА_3 - про приватизацію спірної квартири.

Відповідачем ОСОБА_3 на спростування встановлених місцевим судом обставин не надано доказів того, що органом приватизації було здійснено доприватизацію іншого житла позивачу за невикористану у повному обсязі частину житлового чека у межах його вартості чи з доплатою особистих коштів за наявності надлишків житлової площі, або те, що позивач, не використавши у повному обсязі право на приватизацію державного житлового фонду, одержала житловий чек у готівковій формі.

З наведеного слідує, що за результатами розгляду звернення (спільної заяви) відповідача ОСОБА_3 та позивача ОСОБА_1 як члена його сім`ї із спільною заявою до органу приватизації з приводу приватизації квартири, питання про передачу спірної квартири у власність відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» позитивно вирішено було лише щодо вимоги наймача ОСОБА_3 , що свідчить про порушення прав позивача на використання права на приватизацію державного житлового фонду стосовно спірної квартири.

Згідно із статтею 4 даного Закону житлові чеки - це приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду. Вони можуть також використовуватись для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду.

Номінальна вартість житлового чеку визначається відновною вартістю наявного державного житлового фонду з урахуванням загального індексу зростання вартості майна - 10, прийнятого для розрахунків в Державній програмі приватизації державного майна (606 млрд. крб. за станом на 1 липня 1992 року), з розрахунку на кожного громадянина України - 12 тис. карбованців. Ця сума підлягає періодичній індексації відповідно до рішень Кабінету Міністрів України.

Громадяни, що мають житло на праві власності, можуть використовувати одержані житлові чеки для придбання частки майна державних підприємств, земельного фонду.

Таким же чином можуть використовувати житлові чеки громадяни, які отримали їх в порядку компенсації за приватизовану квартиру (будинок).

Статтею 5 даного Закону передбачено, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно.

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра.

Якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра.

Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Конституційним Судом України надано офіційне тлумачення, викладене в рішенні від 10 червня 2010 року № 15 - рп/2010, згідно з яким положення п. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482 - XII, у відповідності до якого кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо:

громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 кв. м загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 кв. м на сім`ю;

у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла;

у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду;

весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду.

Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною.

Законом передбачено, що громадянам безоплатно передається житло з розрахунку санітарної норми 21 кв. м загальної площі на наймача та члена його сім`ї та додатково 10 кв. м на сім`ю.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» терміну дії житлових чеків не визначає, тобто скористатись ними можливо у будь - який час.

Відповідно до частини другої статті 5 згаданого Закону, якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, як це у розглядуваному випадку мало місце під час приватизації квартири АДРЕСА_2 , наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра.

У разі, якщо наймачу та членам його сім`ї видано житлові чеки з урахуванням їх залишкової вартості після здійснення приватизації квартири площею, меншою від тієї, яку вони можуть отримати безоплатно, вартість таких житлових чеків має враховуватись при виникненні спорів про доприватизацію житла такими особами.

Пунктом 24 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженого наказом Держкому України по житлово - комунальному господарству від 15 вересня 1992 року N 56, чинного на час винесення оскаржуваного розпорядження, зареєстрована заява про приватизацію квартири передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки (додатки 6, 7) та видає розпорядження (додаток 8). При створенні підприємства по оформленню документів ця робота виконується вказаним підприємством (крім оформлення розпорядження). Подання інших документів, що підтверджував би невикористання чи не повне використання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, не вимагалось.

При вирішенні питання про приватизацію квартири органом приватизації було порушено положення частини десятої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і майнове право позивача, оскільки з відмітки у паспорті позивача прямо слідувала інформація про неповне використання нею свого права на приватизацію житлової площі за передбаченими чинним законодавством нормами.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, під час участі позивача ОСОБА_1 у приватизації квартири АДРЕСА_2 у 1996 році вона не використала у повному обсязі своє право на приватизацію державного житлового фонду у повному обсязі з врахуванням невикористання у повному обсязі як норми приватизації житлової площі, так і номінальної вартості житлового чека та на час вирішення питання приватизації спірної квартири АДРЕСА_1 , з врахуванням тієї обставини, що вона постійно проживала у квартирі, мала право на прийняття участі у приватизації цієї квартири поряд з відповідачем ОСОБА_3 із врахуванням того обсягу норми житлової площі та її житлового чека, що залишились не використаним у повному обсязі після її участі у приватизації квартири АДРЕСА_3 , тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржуване розпорядження слід визнати незаконним та скасувати, що має наслідком визнання недійсним оспорюваного свідоцтва про право власності на житло як таке, що видане на підставі незаконного розпорядження, а також скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності на житло як таку, якою проведено реєстрацію права власності на квартиру на ім`я відповідача ОСОБА_3 на підставі недійсного свідоцтва.

Під час апеляційного розгляду даної справи представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав заяву про застосування строків позовної давності у якій просив скасувати рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. Дану заяву обґрунтовував тим, що позивачу стало відомо про те, що вона не є співвласником згаданої квартири ще на час винесення органом приватизації оскаржуваного розпорядження № 7396 та видачі відповідачу свідоцтва про право на житло на житло від 14 серпня 2007 року і від цього часу розпочався перебіг строку позовної давності. Строки позовної давності в межах яких позивач мала право звернутися до суду з даним позовом закінчилися 14 серпня 2010 року, тобто понад вісім років до того як вона звернулася до суду і доказів поважності причин пропуску цих строків вона суду не надала. Зазначав, що заявити про застосування строків позовної давності у суді першої інстанції ОСОБА_9 .Є не міг, оскільки йому не було відомо про наявність спору та судового провадження, тому що він у той період перебував за межами України.

У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною першою статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 зазначала, що під час передачі квартири безоплатно у приватну власність були порушені її права в частині набуття права власності на неї. Вона вважала, що у свідоцтві про право власності на квартиру допущено помилку, але згодом нею було з`ясовано, що ця квартира була передана у приватну власність виключно її колишнього чоловіка відповідача по справі, а її не було включено до членів сім`ї, які мають право на участь у приватизації займаного житла з підстав того, що вона вже приймала участь у приватизації іншої квартири. Наведене свідчить, що про порушення своїх прав позивачу було відомо ще на час видачі органом приватизації оспорюваних розпорядження та свідоцтва про право на житло, тобто 14 серпня 2007 року. Однак, позивач не наводить жодних поважних причин пропущення строку позовної давності, оскільки вона мала об`єктивну можливість дізнатися про обставини порушення її права, зважаючи на те, що постійно проживала у квартирі, отже, вчиняла або повинна була вчиняти юридично важливі дії щодо неї.

Крім того, в суді апеляційної інстанції позивач ствердила, що усі правовстановлюючі документи на спірну квартиру, у тому числі і свідоцтво, що нею оскаржується та будинкова книга, були постійно у її розпорядженні. На запитання суду ОСОБА_1 не назвала жодних причин неможливості оскарження проведеної приватизації квартири у передбачені законом строки.

Також з дослідженого в судовому засіданні паспорта позивача вбачається, що після проведення приватизації квартири АДРЕСА_1 , було здійснено перереєстрацію місця проживання позивача за даною адресою та зроблено відповідну відмітку у її паспорті, що також свідчить про обізнаність позивача про обставини такої приватизації.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідач ОСОБА_3 належним чином не був повідомлений про розгляд даної справи, оскільки у цей період перебував за межами України, що підтверджується копією його закордонного паспорта (а.с.146-148). Жодної повістки про розгляд справи відповідач, як слідує з матеріалів справи, не отримав.

Крім того, повістки на ім`я відповідача надсилалися на зазначену позивачем адресу: АДРЕСА_5 , хоча останній, як встановлено апеляційним судом, достовірно було відомо, що відповідач фактично проживає за іншою адресою у м. АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 область.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Наведений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц

Отже, хоча у розглядуваному випадку судом і не було ухвалено заочне рішення, проте як встановлено апеляційним судом, відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, тому на переконання колегії суддів, це є підставою для вирішення заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Оскільки позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом із пропуском строку позовної давності про застосування якої заявлено представником відповідача ОСОБА_4 , дана обставина у відповідності до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у заявленому нею позові.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване в даній справі рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 хоча і узгоджується із нормами матеріального права, а викладені у ньому висновки відповідають обставинам справи, однак у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності та недоведеності поважності причин пропущення такого строку, у заявленому позові слід відмовити з наведених підстав.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційним судом у даній справі ухвалюється нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , тому у відповідності до наведених положень ЦПК України з неї на користь відповідача ОСОБА_3 підлягають до стягнення понесені останнім судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2 880 грн (а.с.129, 163).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 , яка подана в його інтересах представником ОСОБА_4 , задовольнити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2018 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Центр надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області, до ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним, скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, визнання права власності на частку квартири у порядку приватизації відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2 880 (дві тисячі вісімсот вісімдесят) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: