ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7868/19 Справа № 212/2968/18 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/2968/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання Голуб О.О.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 червня 2019 року, яке ухвалено суддею Чорним І.Я ОСОБА_3 у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 27 червня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Перша Криворізька державна нотаріальна контора, про визначення обсягу спадкового майна, що підлягає спадкуванню.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_4 , яка за життя була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1

Квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної власності померлій ОСОБА_4 та її сину ОСОБА_5 , який загинув у дорожньо-транспортній пригоді 16 травня 2000 року та після смерті якого ОСОБА_4 прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати, що квартира АДРЕСА_2 підлягає спадкуванню у рамках спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_4 , в цілому.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема ст. 535 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, щодо права неповнолітніх на обов`язкову частку у спадщині, та не взяв до уваги, що таке право у неповнолітньої особи є виключно у разі наявності заповіту, чого в даному випадку не було. Крім того, вважає, що відповідачка ОСОБА_2 не прийняла спадщину після смерті її батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому мати останнього успадкувала все належне йому майно.

Також, позивач не погоджується з висновком суду щодо обрання ним неналежного способу захисту свого порушеного права та вказує на те, що відповідачка та її представник не зверталися до суду із відповідною заявою, а тому суд порушив вимоги ч. 1 ст. 13 ЦПК України та спирався на вимоги, не заявлені стороною у спорі.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Чепурнова В.І., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є синами ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 59, 66, 69-70).

ОСОБА_4 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , з 10 жовтня 1974 року та 29 серпня 2016 року була знята з реєстрації в зв`язку із смертю (а.с. 56).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло власниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , квартира належить їм на праві приватної спільної (без зазначення сумісної або часткової) власності (а.с. 8).

За життя ОСОБА_4 склала заповіт від 19 січня 1999 року, яким заповіла своєму синові ОСОБА_1 все майно, де б воно не знаходилося та з чого воно б не складалося та взагалі все те, що буде належати їй на час смерті та на що за законом матиме право, (а.с. 65).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Рязані Росія (а.с. 73).

22 вересня 2016 року відповідач ОСОБА_2 , яка є дочкою ОСОБА_5 та онукою ОСОБА_4 , звернулася до Першої Криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 (а.с. 58).

27 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Першої Криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом та заповітом після смерті ОСОБА_4 (а.с. 63).

Постановою державного нотаріуса Першої Криворізької державної нотаріальної контори Уколової Н.М. від 17 лютого 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 у зв`язку з відсутністю факту прийняття спадщини нею після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 (а.с. 75).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з невірного обрання позивачем передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України способу захисту своїх прав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців)

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.ст. 1216, 1218 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Таким чином, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, застосовується винятковий спосіб захисту шляхом визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Як слідує з матеріалів справи, постановою державного нотаріуса Першої Криворізької державної нотаріальної контори Уколової Н.М. від 17 лютого 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , у зв`язку з відсутністю факту прийняття нею спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 , тобто для позивача ОСОБА_1 існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, а тому належним та допустимим способом захисту його права може бути пред`явлення позову про визнання за ним права власності у порядку спадкування за законом на спадщину, яка відкрилася після смерті його матері ОСОБА_4 ,

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

У статті 16 ЦК України визначений загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, а також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеногоправа, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Принцип ефективності закріплений і у статтях 2, 5 ЦПК України, згідно яких застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто, цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, тобто вирішення питання про визначення обсягу спадкового майна, що підлягає спадкуванню, є можливим та є доцільним саме під час вирішення спору з приводу розподілу між спадкоємцями спадкового майна та визнання за ними права власності на таке майно у порядку спадкування, однак позовні вимоги позивача не містили таких вимог.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та не приймаються судом апеляційної інстанції з вищенаведених підстав.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити на тому, що оскаржуване рішення суду не перешкоджає позивачеві ОСОБА_1 звернутися до суду із позовними вимогами щодо визнання права власності на спадщину та під час розгляду такого спору буде встановлено обсяг спадщини, яка відкрилася після смерті його матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: