КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Журби С.О., Приходька К.П.,

за участі секретаря Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бута Дмитра Володимировича на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності, -

УСТАНОВИВ:

у грудні 2014 року позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся з позовом до ОСОБА_2 в якому просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 0 від 20 грудня 2006 року у розмірі 184 2983,20 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 03.11.2014 року складає 1 189 122, 35 грн., перед ПАТ «Дельта Банк» звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 , шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» вказаного предмета іпотекиу власність. Просили визнати право власності на вказану квартиру за ПАТ «Дельта Банк», виселити та зняти з реєстрації місця проживання та перебування відповідача та інших осіб, які зареєстровані та проживають у вказаній квартирі, дані про яких внесені до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи, зобов`язати відповідача передати позивачу правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, ключі від вхідних дверей, документи, що характеризують об`єкт нерухомості та інші документи, передбачені Постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».

В обгрунтування позову зазначили, що 20 грудня 2006 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з яким відповідачу було надано кредит у розмірі 150 000 доларів США з кінцевим строком погашення кредиту не пізніше 20 грудня 2013 року та зі сплатою 12,3% річних.

З метою забезпечення виконання взятих на себе зобов`язань між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_2 20 грудня 2006 року укладено договір іпотеки № 47363, за умовами якого відповідач передав позивачу в заставу нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 свої зобов`язання за кредитним договором не виконував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 184 293,20 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України станом на 3 листопада 2014 року становить 1 189 122 грн. 35 коп.

08 грудня 2011 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та позивачем ПАТ «Дельта Банк» укладено договір відступлення права вимоги, за яким АКІБ «УКРСИББАНК» передав позивачу всі права вимоги за договором про іпотечний кредит № 0 від 20 грудня 2006 року, а також за іпотечним договором.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2015 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 0 від 20.12.2006 року у розмірі 184 293,20 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України станом на 3 листопада 2014 року становить 2 386 734 грн. 42 коп. перед Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно - двокімнатну квартиру під № 108 , загальною площею 47,60 кв.м., житловою площею 30,10 кв.м., що знаходиться у будинку АДРЕСА_1 шляхом передачі іпотекодержателю Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» вказаного предмета іпотеки у власність.

Визнано за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» право власності на нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру № 108, загальною площею 47,60 кв.м., житловою площею 30,10 кв.м., що знаходиться у будинку АДРЕСА_1 .

Виселено та знятоз реєстрації місця проживання та перебування ОСОБА_2 та інших осіб, які зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , дані про яких внесені до Єдиного державного демографічного реєстру про місце поживання або перебування особи.

Зобов`язаноОСОБА_2 передати Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» правовстановлюючі документи на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру під № 108, загальною площею 47,60 кв.м., житловою площею 30,10 кв.м., що знаходиться у будинку АДРЕСА_1 , ключі від вхідних дверей, документи, що характеризують об`єкт нерухомості (технічний паспорт) та інші документи, що передбачені Постаноовою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судовий збір у розмірі 3 636 грн.

У липні 2019 року з апеляційною скаргою на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2015 рокузвернувся адвокат Бут Д.В., як представник ОСОБА_1 - особи, яка не була залучена до участі у справі, однак вважає, що суд вирішив питання про його права та інтереси.

Так, заявник зазначає, що ОСОБА_1 являється одноосібним власником квартири № 108, загальною площею 47,60 кв.м., житловою площею 30,10 кв.м., що знаходиться у будинку АДРЕСА_1 . Вказана квартира є єдиним його житлом. Вважає, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції, в порушення вимог процесуального права, розглянув справу не залучивши до участі у ній власника квартири, при тому, що предметом позову є визнання права власності на квартиру, а також виселення та зняття з реєстрації осіб, які зареєстровані та проживають в квартирі.

Зазначає також, що розглядаючи спір, суд першої інстанції не перевірив належним чином обставин, що мають значення по справі, зокрема щодо набуття ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 20.12.2006р., іпотечним договором, чим набув позивач прав іпотеко держателя та чи має право позивач на звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний ним спосіб.

Відповідач ОСОБА_2 скористався правом, наданим положеннями статті 360 ЦПК України, направивши на адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про її обґрунтованість та просить скаргу задовольнити, заочне рішення суду першої інстанції скасувати повністю та прийняти нове рішення про відмову в позові у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 20 грудня 2006 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з яким відповідачу було надано кредит у розмірі 150 000 доларів США з кінцевим строком погашення кредиту не пізніше 20 грудня 2013 року та зі сплатою 12,3% річних (а.с. 7-14).

Отримання кредитних коштів підтверджується заявою на видачу готівки (а.с. 15).

З метою забезпечення виконання взятих на себе зобов`язань між АКІБ «УКРСИББАНК» та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 47363, відповідно до умов якого відповідач передав позивачу в заставу нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності відповідачу (а.с. 17-20).

Проте, відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання за кредитним договором не виконував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 184 293,20 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України станом на 3 листопада 2014 року становить 2 386 734 грн. 42 коп. (а.с. 16).

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» суд першої інстанції вважав доведеною ту обставину, що позивач набув право на звернення на іпотечне майно на підставі договору про відступлення права вимоги, та як іпотекодержатель в порядку ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Апеляційний суд з такими висновками не погоджується, оскільки вони не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 212 ЦПК України ( в редакції яка діяла на час вирішення спору судом першої інстанції) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону заочне рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК Українивизначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень пункту 4.1, 42, 4.3, 4.4, 4.5, 4.6 Договору іпотеки, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі Довіреності, звернення стягнення здійснюється Іпотекодержателем:

- у випадках, зазначених в п.п. 2.1.1-2.1.2 цього договору іпотеки;

- у разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності Позичальника або визнання його банкрутом;

- у разі порушення Іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або Позичальником будь-якого зобов`язання, забезпеченого Іпотекою за цим Договором. Звернення стягнення здійснюється на підставі:

- рішення суду;

- виконавчого напису нотаріуса;

- застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя.

У випадках, зазначених в п.п. 2.1.1-2.1.2 цього договору іпотеки Іпотекодержатель направляє Іпотекодавцю повідомлення, оформлене відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку». У разі невиконання Іпотекодавцем вимог, зазначених у повідомленні, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог Іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 5 Договору іпотеки та відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до п. 5.3 Договору іпотеки, у разі застосування передачі Предмету іпотеки у власність Іпотекодержателя як способу задоволення вимог Іпотекодержателя згідно ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», право власності переходить до Іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в п. 5.1 цього Договору.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, колегія суддів враховує правову позицію викладену у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року висловлену у справі №760/14438/15-ц.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про іпотеку" вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

-передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку";

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України "Про іпотеку" не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Колегія суддів враховується, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України "Про іпотеку" є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З врахуванням викладеного колегія суддів вважає, що заочне рішення Печерського районного суду від 13 березня 2015 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем ухвалено з порушенням вищенаведених норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ "ДельтаБанк".

Крім того, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо допущених судом першої інстанції інших порушень процесуального та матеріального права.

Так, задовольняючи позовні вимоги, районний суд не взяв до уваги, що власником предмету іпотеки: квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , який не був залучений до участі у справі. Таким чином, в порушення вимог процесуального права, суд вирішив питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 без його участі, що у відповідності до вимог пункту 4 частини 3 статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Також, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в частині не надання судом першої інстанції належної оцінки доказам, поданим позивачем ПАТ «Дельта Банк» на підтвердження переходу до прав Іпотекодержателя за даним Договором іпотеки.

Так, вобгрунтування своїх позовних вимог Позивач зазначив, що 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором ПАТ «УкрСиббанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість ПАТ «УкрСиббанк») повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Як доказ отримання права вимоги до підповідача позивач надав копію Виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011 року (а. с. 32 - 33), ксерокопію Акту прийому-передачі Документації за Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011 року (а. с. 31) та ксерокопію повідомлення ОСОБА_2 про порушення основного зобов`язання від 20.10.2014 № 24902, завірені юрисконсультом ОСОБА_3 (а. с. 26-27).

Слід зазначити, що відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 10 ЦПК України, чинної під час розгляду справи судом першої інстанції, сторони та інші особи, які беруть участь у справі,мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Клопотання представника позивача від 25.02.2015 (а. с. 59) про розгляд справи за відсутності представника позивача та про згоду на ухвалення заочного рішення підтверджують, що позивач подав усі докази, які вважав за необхідне, оскільки відповідно до ст. 224 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України, чинної на дату прийняття рішення судом першої інстанції, було передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України, чинної на дату прийняття рішення судом першої інстанції, було передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 517 ЦК України встановлені докази набуття новим кредитором прав у зобов`язанні. Зокрема, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, а боржник має право не виконувати свого обов`язку перед новим кредитором до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Із наданої позивачем виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011 року неможливо встановити порядок передачі права вимоги, перелік документів, якими посвідчується факт передачі прав вимоги, а також і перелік самих правочинів, відносно яких відбулась передача прав вимоги.

Крім того, позивачем не було надано суду Акту приймання передачі прав вимоги за кредитами.

З огляду на вказане, висновки суду першої інстанції про доведення позивачем факту переходу до нього прав вимоги за основним зобов`язанням та договором іпотеки не були обґрунтованими, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ураховуючи фактичні обставини справи, вимоги закону, суд приходить до висновку про те, що судове рішення не відповідає вимогам ст. 212 ЦПК України (діючим на час ухвалення судового рішення першої інстанцією) щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ "Дельта Банк".

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати.

На підставі викладеного та керуючись статтями 36, 37 Закону України "Про іпотеку", статтями 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бута Дмитра Володимировича- задовольнити.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2015 року - скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» понесені витрати на оплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 5454 (п`ять тисяч чотириста п`ятдесят чотири) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Журба С.О.

Приходько К.П.