ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7253/19 Справа № 202/3684/18 Суддя у 1-й інстанції - Зосименко С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", третя особа - Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 про визнання угоди недійсною,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи його тим, що вона уклала з ФОП ОСОБА_2 договір AG-30038 від 29.08.2017 року, відповідно до якого останній зобов`язувався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність позивача ПВХ конструкцій, а вона зобов`язувалася сплатити та прийняти готові вироби. Оскільки позивач не мала усієї суми для сплати, вона уклала з ПАТ «Акцент-Банк» кредитний договір. У зв`язку з тим, що позивач, будучи інвалідом 1 групи по зору, не мала можливості прочитати кредитний договір, представник банку їй роз`яснив, що вона має сплачувати за договором щомісячно по 343 грн. В подальшому позивач з`ясувала, що вона підписала Заяву позичальника ABH0RG46, в якій передбачена щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 432,45 грн., а щомісячний платіж складає 776,32 грн. Згідно Паспорту кредиту про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту сума кредиту становить 12355,83 грн., абсолютне подорожчання кредиту 15591,40 грн., а сума платежів за розрахунковий період становить 27947,23 грн., що вдвічі перевищує суму вартості вікон. Всі ці обставини на думку позивача є істотними і такими, що впливають на вчинення правочину. Вважає, що спірний договір вона уклала без врахування важливих умов, оскільки її було введено в оману з вини позивача.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просила суд визнати недійсним кредитний договір № ABH0RG46 від 29 серпня 2017 року, укладений між нею та ПАТ «Акцент-Банк»; стягнути з відповідача на свою користь суму оплачених щомісячних платежів; зобов`язати ПАТ «Акцент Банк» відшкодувати їй моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

АТ Акцент-Банк відповідно до ст. 360 ЦПК України подало відзив, в якому просило апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2018 року без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 уклала з фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 договір АG-30038 від 29 серпня 2017 року, відповідно до якого останній зобов`язувався організувати роботи по виготовленню і передачі їй у власність ПВХ конструкцій, а позивач зобов`язувалась сплатити та прийняти готові вироби. Вартість виробів, згідно договору АО-30038, складала 11938,00 грн.

У зв`язку з відсутністю необхідної суми коштів позивачем було прийнято рішення укласти кредитний договір з ПАТ «Акцент-Банк».

29 серпня 2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент-Банк» укладено кредитний договір № ABH0RG46 та власноруч здійснено підпис на всіх складових документах договору, а саме: паспорт кредиту про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість спожитого кредиту, заява позичальника ABH0RG46, графік погашення кредиту.

Встановлено, що в момент вчинення правочину, а саме - під час підписання кредитного договору та інших документів, що є додатками до договору - позивач ОСОБА_1 мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки позивачем не доведено умислу відповідача щодо приховування від неї обставин, які мали істотне значення. Крім того, суд у своєму рішенні вказує, що ОСОБА_1 мала можливість перевірити всі обставини, зазначені в кредитному договорі, а належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності умислу в діях відповідача та самого факту обману позивач суду не надала.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції не надано оцінки факту наявності вад зору та поважний вік позивача, які вплинули на можливість правильного сприйняття останньою певних фактів та обставин, зокрема, змісту укладеного договору, що вплинуло на неправильне сприйняття позивачем природи укладеного правочину та прав та обов`язків, які ним обумовлені.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно з узагальненням Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», від 24.11.2008 року, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 особисто підписала кредитний договір та його складові: Заяву позичальника, Паспорт кредиту про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту, а також Графік погашення кредиту.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, під час підписання вказаних документів ОСОБА_1 мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі.

Ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не довела наявності підстав для визнання кредитного договору № ABHRG46 від 29 серпня 2017 року недійсним та факту обману в діях відповідача ПАТ «Акцент-Банк» при укладенні вказаного договору.

Крім того, колегія суддів критично відноситься до посилання апелянта на стан її здоров`я та поважний вік, оскільки це не підтверджує факт введення позивача в оману, а незнання закону чи неправильне його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Окрім цього , зважаючи на свій стан здоров`я апелянт не була позбавлена можливості при укладанні спірного договору скористатися сторонньою допомогою родичів, знайомих або юристів.

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова