Справа № 481/1795/18 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/784/1534/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 вересня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

за участі:

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 01 липня 2019 року, ухвалене о 09 годині 31 хвилина під головуванням судді Вжещ С.І. в приміщенні Новобузького районного суду Миколаївської області, за позовом ОСОБА_1 до Новобузької міської ради, Головного управління Держгеокадастру в Миколаївської області про визнання права на земельну частку (пай),

В С Т А Н О В И Л А:

17 грудня 2018 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_2 , пред`явив до Новобузької міської ради та Головного управління Держгеокадастру в Миколаївської областівищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.

З квітня 1992 року він, за трудовим договором, працював у колгоспі ім. ЧкаловаНовобузького району, а, згодом був прийнятий до членів цього колгоспу.

У 1993 році колгосп було реорганізовано в КПСП ім. Чкалова.

В період з 18 травня 1994 року по 20 березня 1996 року він проходив строкову військову службу, та після повернення з неї, продовжив працювати в КПСП ім. Чкалова.

20 травня 1996 року він звільнився з господарства, не отримавши земельної ділянки (паю).

Між тим, 30 жовтня 1995 року КПСП ім. Чкаловаотримало державний акт на право колективної власності на землю. Розмір земельної частки (паю) кожного із членів господарства становив 6,47 умовних кадастрових гектарів, проте, його до списку громадян членів даного КПСП, який додавався до вказаного державного акту, не внесли. У зв`язку з цим, сертифікат на право на земельну частку (пай) і документ, що посвідчує право власності на неї, не отримував.

Однак, у листопаді 2018 році позивачу стало відомо про наявність у нього права на земельну частку (пай), як члена КПСП ім. Чкалова.

Посилаючись на те, що на час отримання державного акту підприємством він був членом КПСП ім. Чкалова, оскільки його звільнення відбулося тільки 20 травня 1996 року, ОСОБА_1 просив визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 6,47 умовних кадастрових гектарів в колективній власності на землю КПСП ім. Чкалова.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 17 січня 2019 року залучено у якості співвідповідача Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 26 березня 2019 року замінено неналежного відповідача Новобузьку райдержадміністрацію на належного - Новобузьку міську раду Миколаївської області.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 01 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, в зв`язку зі спливом позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставини, що мають значення для справи, просив це рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Так, суд першої інстанції відмовляючи в позові, виходив з того, що позивачем пропущено строк для звернення до суду і поважних причин для його поновлення - немає.

Колегія суддів погоджується таким висновком суду.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Так, пунктом 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям»N720/95,від 08 серпня 1995 року установлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Згідно п. 2 зазначеного Указу право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Отже, право на земельну частку (пай) виникає в осіб, які на час видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю були членами цього підприємства і були включені до списку, який додавався до такого акту .

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, громадяни та юридичні особи, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай).

Підстави для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) встановлені статтею 3 цього Закону.

Особи, які мали право на земельну частку (пай), але помилково не були включені до таких списків повинні були відстоювати своє право на землю чи шляхом звернення до землевласника, чи, в межах позовної давності, до суду. Якщо названа особа пропустила позовну давність з причини, визнаних судом поважними, за їх заявою суд міг позовну давність поновити і захистити порушене право особи.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 01 червня 1993 року зборами членів колгоспу ім. Чкалова було прийнято рішення про реорганізацію колгоспу в колективно-пайове сільськогосподарське підприємство з назвою ім. Чкалова.

З 01 квітня 1992 року ОСОБА_1 працював у колгоспі ім. Чкалова, згодом реорганізованого у КСПП ім. Чкалова та став членом господарства. З 18 травня 1994 року по 18 березня 1996 року проходив строкову військову службу та 20 травня 1996 року звільнений за власним бажанням з КПСП ім. Чкалова, що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с. 9, 14).

30 жовтня 1995 року КПСП ім. Чкаловабуло видано Державний акт на право колективної власності на землю, розмір земельної частки (паю) складає 6,47 умовних кадастрових гектарів. До списку осіб, що додається до цього державного акту, позивач внесений не був (а.с. 18).

За таких обставин та з огляду на вищевикладені вимоги законодавства позивач мав право на земельну частку (пай) в колективні власності на землю КСПП ім. Чкалова.

Позивач вказував, що про порушення свого права на отримання земельної частки (паю) він дізнався у листопаді 2018 року та в грудні 2018 року звернувся з позовом.

Відповідно до п. 6 "Прикінцевих та перехідних положень" ЦК України 2004 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

Статтями 71, 75 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

За змістом статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Оскільки право на позов у позивача виникло ще у 1996 році, то трирічний строк позовної давності минув ще до набрання чинності ЦК України 2004 року.

Приписами ст. 80 ЦК УРСР встановлено, якщо суд не визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, то закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Будь-яких доказів чинення перешкод у зверненні з позовом до суду ОСОБА_1 не надав та не навів переконливих причин поважності пропуску позовної давності.

Отже, позивачем без поважних причин пропущений строк на пред`явлення даного позову, а тому відповідно до вимог ст. 80 ЦК УРСР ці позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , в зв`язку зі спливом позовної давності.

Такий висновок суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права. Фактичні обставини встановлені судом повно та об`єктивно, їм надано належний правовий аналіз.

За такого, зазначені доводи апеляційної скарги не можна прийняти до уваги, у зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 01 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П. Лисенко

Судді : О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 2 жовтня 2019 року.