Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 201/4420/17

провадження № 61-7624св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В.І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

треті особи: Соборна районна у місті Дніпрі рада, П`ятихатська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, Магдалинівська районна державна адміністрація Дніпропетровської області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року у складі судді Митошоп В. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2019 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,

В С Т А Н О В И В :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточнень, просила визначити місце проживання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 04 червня 2011 року по 19 грудня 2016 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого вони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказувала, що після розлучення між сторонами існує спір з приводу місця проживання дитини. Зазначала, що вона має належні умови для проживання дитини, графік роботи надає їй можливість здійснювати належний догляд за сином. Однак, 04 вересня 2016 року відповідач без її відома, всупереч її волі, відвіз сина до місця свого проживання та відмовляє їй бачити дитину, спілкуватися з ним, виховувати та здійснювати будь-які інші материнські обов`язки. Зустрічі з сином проходять лише з дозволу відповідача.

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визначити місце проживання ОСОБА_3 разом з ним, залишивши сина на його утриманні та вихованні.

Свої вимоги позивач за зустрічним позовом мотивував тим, що він з ОСОБА_1 не проживає з 2016 року, з того часу вона вихованням сина не займається, коштів на утримання дитини не надає. Вказував, що їх малолітній син проживає разом з ним, отримує все необхідне, що підтверджується висновком П`ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області. Зазначав, що він має нормований робочий день, стабільний дохід, постійно слідкує за станом здоров`я дитини та його розвитком, має з сином психологічний контакт та прив`язаність один до одного.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю, що відповідає принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року. У матеріалах справи відсутні відомості, які перешкоджають ОСОБА_1 проживати разом із малолітнім сином.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2019 рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції, як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 аргументована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають обставинам у справі, оскільки ОСОБА_1 не може надати дитині належні умови проживання, так як будинок, в якому вона проживає їй не належить, тоді як іншого житла вона не має. Мати не цікавиться своєю дитиною, не надає матеріальної допомоги йому на утримання дитини, не приймає участі у вихованні сина.

Крім того, в період його знаходження в службовому відрядженні, без його відома та погодження з ним, 20 червня 2016 року відрахувала сина з ясла-сад №378 та віддала до закладу освіти «Котівський навчально-реабілітаційний центр» Дніпропетровської обласної ради, де навчаються діти з затримкою психічного розвитку, що негативно вплинуло на дитину. Причини, які переслідувала мати, коли влаштовувала дитину в інтернат, де діти перебувають протягом тижня, йому невідомі, але це свідчить про те, що мати не бажала займатися вихованням дитини щоденно, не бажала спілкуватися з ним, що є порушенням прав дитини.

Наголошує на тому, що судом першої інстанції було відмовлено відповідачеві та його представнику в задоволенні клопотання про проведення психологічної експертизи дитини, за результатами якого повинно було бути досліджено психологічний стан дитини та її прихильність до одного з батьків.

Звертає увагу суду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, яка є відступленням від висновків Верховного Суду України у подібних справах.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 червня 2011 року по грудень 2016 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_3 .

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання малолітньої дитини, разом з матір`ю (т. 1 а.с.11-15).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року в частині визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю та стягнення аліментів скасовано. Прийнято відмову ОСОБА_2 , в частині стягнення аліментів з ОСОБА_1 , на утримання дитини та закрито провадження у справі в цій частині (т. 1 а.с.16-17).

ОСОБА_1 (матір дитини) проживає на території Котовської сільської Магдалинівського району Дніпропетровської області ради разом з батьками. Загальна площа житлового будинку становить 37,9 кв.м, житлова площа - 22,3 кв.м Мають пай, який знаходиться в оренді. Сім`я за місце проживання характеризується позитивно. ОСОБА_1 чемна та чуйна людина, стосунки в сім`ї дружні, мають підсобне господарство (т. 1 а.с.19).

03 лютого 2017 року обстежено умови проживання за вказаною адресою і встановлено, що зазначене житло розміщене на 1 поверсі, 1 поверхового будинку, складається з 3-х кімнат. Для проживання малолітньої дитини є окрема кімната, повністю вмебльована необхідними меблями, є велика кількість дитячих іграшок, є місце для відпочинку, розвитку та виховання. В будинку є пічне та газове опалення, підведено електропостачання, меблі в охайному стані (т.1 а.с.18).

ОСОБА_2 (батько дитини), зареєстрований на території сільської ради по АДРЕСА_2 з 31 березня 2017 року . Малолітній ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_2 за місцем його реєстрації (т. 1 а.с. 32, 33).

З 29 листопада 2017 року ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_3 , а ОСОБА_3 - з 12 грудня 2017 року (т. 2 а.с.14-17, 18).

В період з 25 травня 2016 року по 27 травня 2016 року ОСОБА_4 перебував на лікуванні, за яким здійснював необхідний догляд після проведення хірургічного лікування його батько ОСОБА_2 (т. 1 а.с.130, 131, 132).

За заявою ОСОБА_1 від 20 червня 2016 року та направленням № 2063 від 30 травня 2016 року для зарахування дітей до навчально-реабілітаційного центру та спеціальної школи-інтернату обласного підпорядкування, матір віддала сина ОСОБА_5 до закладу освіти «Котівський навчально-реабілітаційний центр» Дніпропетровської обласної ради», де навчаються діти з недорозвиненням мовлення ІІІ-рівня (т. 1 а.с.133, 134).

09 липня 2016 року, 24 липня 2016 року, 30 серпня 2016 року, 04 вересня 2016 року зареєстровано звернення ОСОБА_1 за телефоном 102 про те, що ОСОБА_2 самовільно забрав спільну дитину ОСОБА_3 та не дає бачитися з дитиною (т. 1 а.с. 178).

ОСОБА_1 зверталася до правоохоронних органів, служби в справах дітей Соборної в місті Дніпро ради про порушення її батьківських прав ОСОБА_2 , який самовільно забрав їх спільну дитину ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 37-39, 42-44, 47-49, 176, 177).

З 05 вересня 2016 року ОСОБА_4 відвідує дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 3 «Малятко». Протягом відвідування дитиною дошкільного закладу, ним опікується один батько, мати в дошкільному закладі не з`являлась. Попереджень від батька щодо заборони спілкування матері з дитиною чи її права забрати дитину з дошкільного закладу не було (т. 1 а.с. 34,193).

Висновком служби у справах дітей Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області № 250 від 11 липня 2017 року, вирішено визначити можливим місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 , в сім`ї матері ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 103, 110).

За висновком П`ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , разом з батьком ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_4 , при цьому не перешкоджаючи матері дитини ОСОБА_1 , брати участь у вихованні і спілкуванні з дитиною (т. 1 а.с.124-125, 126-127, 128-129).

Згідно характеристики на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній відвідує дошкільний заклад № 3 «Малятко» з 05 вересня 2016 року систематично, ним опікується батько, інколи дідусь (по лінії батька). Хлопчик завжди охайно і чисто одягнений, доглянутий. Під час приймання їжі видно, що дитина в домашніх умовах харчується добре. Зовні дитина розвивається згідно віку. У хлопчика у повній мірі сформовані навички самообслуговування. Дитина позитивну відгукується на обох батьків: і на маму і на тата, хоча на розмову про тата реагує з більшою теплотою та прихильністю. Дуже рухливий, досить швидко реагує на навколишні події (т. 1 а.с.135-136,194-195).

Відповідач ОСОБА_2 працює в ГУНП в Дніпропетровській області, займає посаду співробітника, його заробітна плата за період з жовтня 2016 року по березень 2017 року за винятком аліментів, які останній сплачує від першого шлюбу складає 49 477,48 грн (т. 1 а.с.139).

За місцем роботи ОСОБА_2 зарекомендував себе з позитивної сторони, сумлінно виконує службові обов`язки, у колективі користується авторитетом, у спілкуванні з громадянами доброзичливий, порушень дисципліни і законності не допускає, здатен переносити психологічні та фізичні навантаження та труднощі в роботі, працює не рахуючись з власним часом (т. 1 а.с.196).

При обстеженні 11 серпня 2017 року умов проживання за адресою: АДРЕСА_3 , який на праві власності належить відповідачу ОСОБА_2 , встановлено, що вказаний житловий будинок складається з трьох кімнат, умови проживання задовільні, проведене водопостачання, мається газове та пічне опалення, в будинку здійснюються ремонтні роботи. Дитина має окрему спальню кімнату, яка обладнана всім необхідним для проживання дитини. В будинку проживає ОСОБА_2 та його син ОСОБА_3 . Відносини між батьком та сином хороші, теплі, доброзичливі, батько створив усі належні умови для проживання дитини (т. 1 а.с.197, 220. Т. 2 а.с. 9-11).

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».

Тому висновок апеляційного суду, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю, що відповідає принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте суд апеляційної інстанції обмежився помилковим посиланням на принцип 6 Декларації прав дитини 1959 року. При цьому, не перевірив доводів апеляційної скарги щодо наявності або відсутності підстав для застосування статті 161 СК України, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, для визначення місця проживання із матір`ю. Зокрема, про те, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , як мати малолітнього ОСОБА_3 , не займалась вихованням сина, а віддала його до закладу освіти «Котівський навчально-реабілітаційний центр» Дніпропетровської обласної ради», де навчаються діти з затримкою психічного розвитку, що негативно вплинуло на дитину. Також апеляційний суд не надав оцінку факт тривалого проживання дитини з батьком протягом останніх двох років і семи місяців (з серпня 2016 року до березня 2019 року, коли було ухвалена постанова апеляційного суду в цій справі), що зумовило формування певних зв`язків, середовища, в якому проживає, виховується і спілкується дитина.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова ухвалена з порушенням норм процесуального права. Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук