РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/1478/18

Провадження № 22-ц/4815/1240/19

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Боймиструка С.В., Хилевича С.В.

секретар судового засідання Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

законний представник

відповідача - ОСОБА_3

треті особи на стороні

відповідача, яка не заявляє

самостійних вимог Управління забезпечення надання адміністративних

послуг Рівненської міської ради,

Відділ опіки та піклування служби у справах дітей

виконавчого комітету Рівненської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2019 року (ухвалене у складі судді Гордійчук І.О., повний текст рішення суду складено 11 липня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, Відділ опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

31 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зареєстрована ОСОБА_2

ОСОБА_2 не є членом його сім`ї та не проживає разом із ним, а є донькою попереднього власника будинку.

Оскільки ОСОБА_2 не є членом сім`ї власника будинку, вона, відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, втрачає право користування житловим приміщенням.

Просив суд усунути перешкоди в здійснення ним права власності на будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, Відділ опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням будинком за адресою АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 не є членом сім`ї нового власника будинку, а факт її реєстрації у спірному будинку створює позивачу безумовні перешкоди у здійсненні його права власності. Інтереси неповнолітньої дитини не порушено, оскільки відповідач має у власності інше майно, а саме квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

14 серпня 2019 року ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій вона просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована незаконністю оскаржуваного рішення.

13.09.2007 року ОСОБА_3 , яка є її матір`ю, набула право власності на земельну ділянку, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

07.11.2007 року ОСОБА_3 уклала з ВАТ "Банк "Універсальний" кредитний договір та договір іпотеки нерухомого майна-земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

У 2008 році ОСОБА_3 набула права власності на житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на підставі рішення Рівненського міського суду від 16 червня 2008 року.

Житловий будинок в іпотеку не передавався та за кредитні кошти не придбавався.

Так як спірне житлове приміщення придбано позивачем при реалізації майна боржника державним виконавцем, то державний виконавець повинен був зазначити про обтяження житла у вигляді права користування ним власником разом із членами сім`ї, серед яких є неповнолітня дитина, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості і такі ризики, відповідно до положень ст.ст. 319,405 ЦК України для позивача були передбачувані.

Відповідачка не набула права власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Оскаржуване рішення суду не містить мотивованої оцінки висновку Відділу опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради.

ЇЇ виселення зі спірного житла можливе лише з наданням їй іншого житлового приміщення, зазначеного у рішенні суду.

Оскільки позивачем іншого постійного житлового приміщення, яке надається відповідачці не вказано, то позов не підлягає до задоволення.

17 вересня 2019 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подано відзив на апеляційну скаргу, у якому покликається на законність рішення суду.

Вказує, що на момент продажу будинку з прилюдних торгів 26.03.2013 року, будинок не був введений в експлуатацію та в ньому не було умов для проживання там неповнолітньої дитини.

Саме в день проведення прилюдних торгів, 26.03.2013 року, в будинку було прописано неповнолітню ОСОБА_2 .

За ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 127380254 від 13.06.2018 року.

Просить про залишення рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Судом встановлено, що у власності ОСОБА_1 перебуває домоволодіння, за адресою АДРЕСА_1 , та земельна ділянка, площею 0,0981 га, кадастровий № :01:066:0066, яка розташована в АДРЕСА_1 та надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що підтверджується свідоцтвом про придбання майна з прилюдних торгів від 20 серпня 2013 року, виданим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І., зареєстровано в реєстрі за № 2009, а також витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 8239337 від 20 серпня 2013 року, витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 814139 від 20.08.2013 року.(а.с.8-15)

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 15 лютого 2018 року № 70112, виданої Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, у будинку АДРЕСА_4 , зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.39), яка є донькою попереднього власника вищенаведеного нерухомого майна ОСОБА_3 .

Як встановлено у акті обстеження умов проживання, затвердженого начальником Служби у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради 11 червня 2018 року ОСОБА_5 , під час обстеження умов проживання у будинку за адресою АДРЕСА_1 встановлено, що будинок перебуває на стадії будівництва, газ, водопостачання, водовідведення та електроенергія не підведені, умови для проживання відсутні, неповнолітня ОСОБА_2 у будинку не проживає (а.с. 116).

Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 127380254 від 13.06.2018 року, на підставі спадкового договору № 222 від 22.03.2016 року за ОСОБА_2 зареєстровано речове право на квартиру, загальною площею 43,3 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_2 (а.с.113).

За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

У статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, встановивши, що відповідач не є співвласником спірного житлового приміщення, не є членом сім`ї нового власника, фактично у будинку не проживає, а факт її реєстрації створює позивачу безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що право позивача підлягає захисту шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Правова позиція Верховного Суду, висловлена ним у постанові від 5 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки у ній йдеться про обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, однак у цій справі житло не було предметом іпотеки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц Верховний Суд прийшов до висновку, що сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Оскільки у справі, що розглядалася Верховним Судом, позивач, придбаваючи житло, знав про проживання в ньому відповідача - члена сім`ї колишнього власника цього житла, який є особою з інвалідністю ІІ групи, іншого житла не мав та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясував, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням, то апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про виселення відповідача. Разом з тим Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що позивач не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для його виселення відсутні.

При вирішенні даного спору судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 у будинку, що належить ОСОБА_1 не проживала та не проживає, а була зареєстрована там у день проведення прилюдних торгів з його реалізації, у будинку відсутні умови для проживання, а згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №127380254 від 13.06.2018 року, за ОСОБА_2 зареєстроване речове право на квартиру, загальною площею 43,3 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_2 .

Таким чином правова позиція Верховного Суду, висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц не підлягає до застосування у спірних правовідносинах.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 04 жовтня 2019 року.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: С.В. Боймиструк

С.В. Хилевич