печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Бусик О.Л.

при секретарі - Дибі І.Б.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

заінтересованої особи - Старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкер I .A.

стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Фінанс»

розглянувши у судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

встановив:

У серпні 2019 року до суду звернулась ОСОБА_1 із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, у якій просила суд скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України щодо неї, що було встановлено Постановою Апеляційного суду м. Києва від 27.02.2018 року.

Подану заяву обґрунтовує тим, що Постановою Апеляційного суду м. Києва від 27.02.2018 року подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкера I.A. - задоволено. Тимчасово обмежено ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) у праві виїзду за межі України, без вилучення паспортного документа, до виконання зобов`язань по зведеному виконавчому провадженню № 52912678. Однак, як стверджує заявник, з 09.10.2015 року ОСОБА_1 займає посаду директора (керівника) Товариства з обмеженою відповідальністю «Консультаційно-торгівельний будинок «ЄВРОБІЗНЕССТАНДАРТ» (далі - ТОВ «ЄВРОБІЗНЕССТАНДАРТ»), що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та протягом дії зведеного виконавчого провадження виконує покладені на неї судовим рішенням обов`язок по відшкодування коштів. Так грошові кошти стягуються, що підтверджуються матеріалами виконавчого провадження, інших доходів, крім заробітної плати у заявника немає, нею як директором мають виконуватись перемовини, та зустрічі за кордоном, що потребує виїзду за кордон. Додатково заявник зазначає, що не ухиляється від виконання судового рішення, у зв`язку з чим просить скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України у порядку.

Заявник в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду заяви повідомлений належним чином. 08.10.2019 через канцелярію суду від представника заявника надійшло клопотання про розгляд заяви у його відсутність, заяву просив задовольнити.

Заінтересована особа в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду заяви повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Стягувач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду заяви повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.11.2017 року у задоволенні подання Державного виконавця відмовлено.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 27.02.2018 року ухвалу від 09.11.2017 року скасовано. Подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної обмежено ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) у праві виїзду за межі України, без вилучення паспортного документа, до виконання зобов`язань по зведеному виконавчому провадженню № 52912678 щодо виконання: ухвали від 14.10.2014 року Шевченківського районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторинг Фінанс» боргу у сумі 31 955 767, 53 грн.; виконавчого листа № 255/111 12/13-ц від 14.04.2014 року Ворошиловського районного суду м. Донецька про стягнення солідарно з ТОВ «Ясинуватський Агросервіс», ОСОБА_1 , ТОВ «Єнакієвський продуктовий комбінат» на користь ПАТ «Український Бізнес Банк» суми заборгованості в розмірі 13 478 696, 18 грн., судових витрат в розмірі 3 441,00 грн., а всього 13 482 137,18 грн; виконавчого листа №242/113/15-ц від 14.06.2016 року Приазовського районного суду Запорізької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Національний кредит» заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 25 травня 2011 року в розмірі 11 399 174,07 грн.

З 09.10.2015 року ОСОБА_1 займає посаду директора ТОВ «ЄВРОБІЗНЕССТАНДАРТ», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та забезпечує виконання підприємством обов`язків перед державним бюджетом, постачальниками, замовниками і банками (п. 2.6.), представляє підприємство в органах державної влади і у взаємовідносинах з національними та іноземними партнерами (п. 2.14), приймає участь у зустрічах та переговорах з клієнтами та партнерами (п. 2.15).

14.07.2019 року між ТОВ «ЄВРОБІЗНЕССТАНДАРТ» та естонською компанією «Salebest OU» було укладено договір про надання інформаційно-консультаційних послуг.

Відповідно до п.1.1 Договору від 14.07.2019 року ТОВ «ЄВРОБІЗНЕССТАНДАРТ» взяло на себе обов`язки надавати послуги по консультуванню компанії «Salebest OU» з питань комерційної діяльності та управління.

Згідно з п.3.2.1. Договору від 14.07.2019 року ТОВ «ЄВРОБІЗНЕССТАНДАРТ» зобов`язується вчасно та якісно виконувати свої зобов`язання.

Відповідно до п. 3.2.5 Договору від 14.07.2019 року ОСОБА_1 як директор ТОВ «ЄВРОБІЗНЕССТАНДАРТ» зобов`язана не рідше ніж один раз в 2-3 календарних місяці відвідувати головний офіс компанії «Salebest OU», який знаходиться в місті Таллінн, Естонія.

Відповідно до положень п. 8.7. Договору від 14.07.2019 року у разі порушення п. 3.2.5 Договору від 14.07.2019 року ТОВ «ЄВРОБІЗНЕССТАНДАРТ» оплачує штраф в розмірі 1000 євро за кожне порушення, а разі наявності декількох порушень компанія «Salebest OU» має право розірвати даний Договір в односторонньому порядку.

Таким чином, обмеження боржника у праві виїзду за кордон фактично позбавляє останнього засобів до існування, а також може мати наслідком застосування до нього штрафних санкцій.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, державному виконавцеві подано декларацію про майно та доходи.

За таких обставин, відсутні підстави стверджувати, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання покладених на неї зобов`язань, що є необхідною умовою для застосування до боржника обмеження у праві виїзду за кордон.

Водночас чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення», практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

В академічному тлумачному словнику української мови слово «ухилення» тлумачиться так: 1) відступати, відхилятися, вивертатися; 2) намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; 3) навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону, позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.

Таким чином, особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Верховний Суд України у постанові від 19 травня 2015 року №667/4594/14-а дійшов висновку, що відсутність відповідного фінансового забезпечення може вважатися поважною причиною невиконання судового рішення.

Наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання».

Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок врегульовано Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (зі змінами)від 21 січня 1994 року, яким визначено випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та встановлено порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Відповідно до п. 2, 5 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», громадянинові України може бути тимчасово обмежено право на виїзд з України, зокрема, у тому випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ст. 313 ЦК України).

Державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів ( п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України орієнтує суди на те, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, підлягає з`ясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання у повному обсязі або частково.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому, згідно ч. 3 зазначеної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

На вищевказані обставини звертає увагу Верховний Суд України в узагальненнях від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України».

У свою чергу, відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хлюстов проти Росії» від 11 липня 2013 року (скарга № 28975/05), яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2013 року, судом зазначено, що обмеження щодо заборони у праві виїзду за межі країни повинні бути обґрунтовані та пропорційні.

Також колегія суддів вважає, що тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України не є дієвою юридичною санкцією, яка в даному випадку зумовлює пришвидшення виконання рішення суду.

Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні не встановлено обставин ухилення боржника від виконання покладених на нього зобов`язань згідно рішення суду, при цьому, останній працевлаштований та його робота потребує частих відряджень за кордон, що вбачається із угоди, а відтак обмеження у праві виїзду за кордон призведе до погіршення його майнового стану, суд приходить до висновку, що заява про скасування такого обмеження підлягає задоволенню.

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, встановлене на підставі постанови Апеляційного суду м. Києва від 27 лютого 2018 року по справі № 757/65456/17-ц про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошеннядо Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії з дня отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали виготовлений 11 жовтня 2019 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя О.Л. Бусик