Справа № 459/2212/17 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/811/1124/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області в складі судді Новосада М.Д. від 30 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 з участю третьої особи без самостійних вимог органу опіки та піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 30 травня 2018 року у позові ОСОБА_3 (паспорт НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (паспорт НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 град) до ОСОБА_5 (паспорт НОМЕР_5, АДРЕСА_6) в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 з участю третьої особи без самостійних вимог органу опіки та піклування Червоноградської міської ради (04055920, пр.Шевченка,19, м.Червоноград) про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом - відмовлено.

Дане рішення оскаржили ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просять скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вважають рішення незаконним, необґрунтованим та несправедливим, винесеним з грубим порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначають, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин з 2013 року і при цьому, його не проживання (з волі матері - ОСОБА_5 ) є виключно добровільним, адже жодних перешкод у користуванні житлом йому ніхто і ніколи не чинив і досі не чинить, про що свідчить відсутність будь-яких звернень до правоохоронних органів з цього приводу. Вказують на те, що розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а також добровільне рішення ОСОБА_5 про зміну місця проживання малолітнього сина не є поважною причиною відсутності у спірному помешканні, адже розірвання шлюбу не перешкоджало ОСОБА_6 та його матері надалі проживати у спірній квартирі. Звертають увагу на те, що відсутність будь-яких спорів з цього приводу свідчить про те, що місце проживання дитини було змінено ОСОБА_5 виключно з її власної волі та без будь-яких протиправних дій з боку позивачів. Також, вказують, що місце проживання малолітнього ОСОБА_6 жодним чином не було визначено разом з його матір`ю. Вказують на те, що суд першої інстанції неправомірно визнав встановленими обставини, які по суті справи і по доказах - жодним чином доведені не були адже той факт, що відповідач по справі справді повернеться проживати у належну позивачам квартиру - жодним доказом не підтверджено. Звертають увагу, що судом при ухваленні рішення також чомусь було взято до уваги твердження законного представника ОСОБА_5 стосовно пропозиції ОСОБА_1 здійснити реєстрацію місця проживання сина за адресою його квартири, що знаходиться в АДРЕСА_2 , а саме - лише її небажання, щоб малолітній ОСОБА_6 був зареєстрований за вищезгаданою адресою, адже по суті, здійснюючи зняття з реєстрації дитини в м. Червонограді Львівської області і беручи на облік в м. Луцьку, батько дитини - ОСОБА_1 повністю гарантує дитині реєстрацію місця проживання і здійснюючи таке, ОСОБА_1 жодним чином не порушує житлових прав свого сина, але натомість отримує право безперешкодно користуватись (або розпорядитись) належною йому та його рідним квартирою на власний розсуд, адже доречно буде також зазначити і про те, що реєстрація малолітнього сина у квартирі, в якій він не проживає, порушує права не лише його батька - ОСОБА_1 , але й інших позивачів, котрі не мають до дитини прямого стосунку, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які в силу обставин стали заручниками поведінки законного представника - ОСОБА_5 і не можуть жодним чином реалізувати своє право на розпорядження належним їм майном. Також зазначають, що судом першої інстанції при вирішенні справи не було враховано висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради при вирішенні даної справи, а саме, що вони в цілому підтримали заявлені позовні вимоги, а під час засідань даного органу (куди жодного разу матір дитини так і не з`явилась) ОСОБА_1 неодноразово заявляв свою готовність зареєструвати сина в м. Луцьку , що знову ж таки свідчить про непорушність прав малолітньої дитини, а лише про надання можливості розпорядитись своєю власністю на свій розсуд.

В судове засідання окрім позивача ОСОБА_1 та його представника - решта учасників справи ( їх представники) не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що від представника відповідачки до суду надійшло до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на неї, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також інших усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 3, 27 Конвенції про прав дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року, ст. 47 Конституції України, ч.2 ст.11, ч.1 ст. 14, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ч.ч. 1,4 ст. 29 ЦК України, ст.ст. 2, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та відмовляючи в задоволенні позову, - виходив з того, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_4 . Даний шлюб в подальшому було розірвано рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 30.08.2013 року. Як вбачається із копії свідоцтва про право власності на квартиру від 19.02.1996 року, виданого приватизаційним органом Червоноградського управління житлово-комунального господарства в/о «Укрзахідвугілля» та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8764904 від 27.10.2005 року, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_4 . Із копії довідки №26043 від 15.09.2017 року, виданої відділом реєстрації Червоноградської міської ради Львівської області, копії будинкової книги видно, що ОСОБА_6 з 27.01.2011 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Також із зазначених документів встановлено, що у цьому приміщенні зареєстрований ОСОБА_1 . У матеріалах справи наявна копія акту від 02.08.2017 року, складеного уповноваженими представниками КП «Червонограджитлокомунсервіс», в якому йдеться про те, що в результаті опитування мешканців будинку АДРЕСА_5 , з`ясовано, що ОСОБА_6 бачили за місцем проживання близько 1-2 місяців тому. З копії повідомлення КП «Червонограджитлокомунсервіс» від 23.11.2017 року №4365/03 встановлено, що у спірній квартирі проживають без реєстрації ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Як свідчить копія акту від 02.08.2017 року, складеного представниками КП «Червонограджитлокомунсервіс», ОСОБА_6 бачили сусіди за місцем проживання у травні-червні 2017 року. За відповідачкою зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру по АДРЕСА_6 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Судом встановлено, що дитина проживає у вище вказаній квартирі з матір`ю без реєстрації. Копією довідки №213 від 13.12.2017 року стверджується, що неповнолітній ОСОБА_6 навчається у школі в м.Києві. Позивачі не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини у спірному житлі перешкоджає їм вільно користуватись квартирою. Крім того, як встановлено судом, вони також не проживають у спірній квартирі. Беручи до уваги все вище наведене, суд вважав, що тимчасове непроживання малолітнього ОСОБА_6 у спірній квартирі зумовлене поважними причинами, зокрема розірванням шлюбу між його батьками, визначенням місця його проживання батьками, у зв`язку із чим він проживає з матір`ю - відповідачкою по справі та не користується спірною квартирою не за власним бажанням. Наявність у відповідачки на праві власності іншого житла, фактичне проживання дитини за іншою адресою не позбавляє дитину права користування квартирою, яка належить на праві часткової власності його батькові - позивачу ОСОБА_1 , де він зареєстрований як член його сім`ї. Враховуючи те, що неповнолітній ОСОБА_6 правомірно набув право користування спірною квартирою, за місцем свого фактичного проживання не зареєстрований, тому він не може визнаний таким, що втратив право на користування даним житлом. З огляду на наведене, суд вважав позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 з участю третьої особи без самостійних вимог органу опіки та піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради, у якому просили ухвалити рішення, яким визнати малолітнього - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог послались на те, що вони є співвласниками даного житлового приміщення. Відповідач по справі є сином позивача ОСОБА_1 Однак, з 2013 року і по даний час неповнолітній ОСОБА_6 у вище вказаній квартирі не проживає. Відтак вважають, що він втратив право на користування квартирою на підставі ст.405 ЦК України внаслідок відсутності за місцем реєстрації понад один рік. До того ж вказують, що реєстрація дитини у жилому приміщенні порушує права власників вказаної квартири на вільне володіння, користування та розпорядження своїм нерухомим майном.

Як вбачається із матеріалів справи, - позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_5 з 10.04.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_4 .

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 30.08.2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Як вбачається із копії свідоцтва про право власності на квартиру від 19.02.1996 року, виданого приватизаційним органом Червоноградського управління житлово-комунального господарства в/о «Укрзахідвугілля» та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8764904 від 27.10.2005 року, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_4 .

Із копії довідки №26043 від 15.09.2017 року, виданої відділом реєстрації Червоноградської міської ради Львівської області, копії будинкової книги вбачається, що ОСОБА_6 з 27.01.2011 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Також із зазначених документів встановлено, що у цьому приміщенні зареєстрований ОСОБА_1 , а саме з 24.10.2002 року.

З копії акту від 02.08.2017 року, складеного уповноваженими представниками КП «Червонограджитлокомунсервіс», вбачається те, що в результаті опитування мешканців будинку АДРЕСА_5 , з`ясовано, що ОСОБА_6 бачили за місцем проживання близько 1-2 місяців тому.

З копії повідомлення КП «Червонограджитлокомунсервіс» від 23.11.2017 року №4365/03 встановлено, що у спірній квартирі проживають без реєстрації ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Як свідчить копія акту від 02.08.2017 року, складеного представниками КП «Червонограджитлокомунсервіс», ОСОБА_6 бачили сусіди за місцем проживання у травні-червні 2017 року.

За відповідачкою зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру по АДРЕСА_6 , що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Крім цього судом встановлено, що дитина проживає у вище вказаній квартирі з матір`ю без реєстрації, що підтверджується відповіддю ТзОВ «Аркада-Житлосервіс» Вих№72 від 22.02.2018 року.

З копії довідки №213 від 13.12.2017 року вбачається, що неповнолітній ОСОБА_6 навчається у школі в м.Києві.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із положеннями статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що свідчить суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Обмеження (втрату) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.

Частиною четвертою статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно ст. 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

За ч.2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.

Через свій вік малолітній ОСОБА_6 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі зумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом, у якому зареєстрований та проживає батько.

Враховуючи, що ОСОБА_1 , є батьком неповнолітнього ОСОБА_6 , права дитини будуть порушені у разі визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він має право проживання та користування зазначеною квартирою.

Як вбачається з матеріалів справи, місце проживання дитини з матір`ю не зареєстроване у встановленому законом порядку та не зареєстровано таке, також, і за іншим місцем проживання батька у м. Луцьку.

Тобто спірне житло є єдиним зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання дитини.

Крім цього, як вказав і сам представник позивача, місце проживання дитини з матір`ю не було визначено ніяким чином, тобто слід вказати про те, що на даний час місце проживання дитини з будь ким із батьків офіційно, зокрема, і рішенням суду визначено не було.

Також, слід вказати і на те, що враховано і судом першої інстанції, - тимчасове непроживання малолітнього ОСОБА_6 у спірній квартирі зумовлене поважними причинами, зокрема розірванням шлюбу між його батьками, не визначенням офіційно місця його проживання з будь-ким із батьків, фактично тимчасовим місцем його проживання з матір`ю - відповідачкою по справі, без офіційної реєстрації. Відповідно він не користується спірною квартирою (не проживає у такій) не за власним бажанням, що виключає застосування норми ст. 405 ЦК України у даній справі та задоволення позову.

Наявність у відповідачки на праві власності іншого житла, фактичне проживання дитини за іншою адресою не позбавляє дитину права користування квартирою, яка належить на праві часткової власності його батькові - позивачу ОСОБА_1 , де він зареєстрований як член його сім`ї.

Зважаючи на вказане у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову.

Такі висновки відповідають, також, правовим позиціям Верховного Суду, викладених у постановах від 21.02.2018 року (справа №296/2411/16-ц), від 23.01.2019р. (справа №428/1531/16-ц), від 03.04.2019р. (справа №210/1857/15-ц), від 29.07.2019р. (справа №161/2198/17).

Тому доводи апеляційної скарги слід визнати необґрунтованими, а саму скаргу - залишити без задоволення.

Рішення ж суду, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 30 травня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра