ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7766/19 Справа № 205/783/19 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Синенку Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до підприємства з іноземними інвестиціями "АМІК Україна" про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що він, ОСОБА_1 , працював на посаді завідувача базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровську Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» з 04 грудня 2012 року.

Так, на виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року, яким було визнано незаконними накази Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» № 557-к від 30.05.2016 року та № 714-к від 24 червня 2016 року в частині звільнення ОСОБА_1 із займаної посади його було поновлено на вказаній посаді завідувача базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровську, та стягнуто з Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 126 766 грн. 26 коп. Таким чином, на підставі вищевказаного рішення суду, наказом № 1137 від 06 червня 2017 року, він був поновлений на роботі на посаді завідувача базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровську Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» з 23 серпня 2016 року.

Одразу після лікарняного, що підтверджується листком непрацездатності серія АДС № 440681 від 26 жовтня 2018 року, він прибув на роботу 29 жовтня 2018 року, де знаходився кожного дня до моменту отримання наказу про звільнення.

Позивач вказує, що після поновлення його на роботі, наказом Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» № 3075-к від 26 грудня 2018 року, він був повторно звільнений із займаної посади. У зв`язку з чим, вважає, що такий наказ є незаконним, оскільки всупереч ч.1 та ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення його не було персонально попереджено не пізніше ніж за два місяці, не запропоновано іншу роботу, а саме, рівноцінну посаду на тому самому підприємстві та не було надано документів, що підтверджують, шо на підприємстві відсутня рівнозначна посада, звільнення позивача не було погоджено із первинною професійною спілкою «Правозахисники країни», членом якої він є.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач просив визнати недійсним та скасувати наказ № 3075-к від 26 грудня 2018 року Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» про його звільнення його з посади завідувача базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровську Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна»; поновити його на вищевказаній посаді з 26 грудня 2018 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 грудня 2018 року по день набрання рішенням суду законної сили та допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що запровадивши наказом зміни в організації виробництва і праці, попередивши про ймовірне майбутнє вивільнення позивача більше ніж чим за два місяці, запропонувавши такому працівникові для подальшого працевлаштування перелік вакантних посад, та не отримавши згоду позивача на таке працевлаштування, роботодавець мав всі правові підстави для звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції помилково встановлено, що відповідачем ознайомлено його із повідомленням про скорочення штату та списком вакантних посад, у зв`язку з чим підстав для відмови в позові у суду не було.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що на підставі наказу № 202-К від 11 березня 2013 року ОСОБА_1 обіймав на Підприємстві з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» посаду завідуючого базою зберігання і реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровську (а.с. 16).

Матеріалами справи також підтверджено, що рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року ОСОБА_2 було поновлено на посаді завідуючого базою зберігання і реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровську Підприємстві з іноземними інвестиціями «АМІК Україна». З метою виконання рішення суду від 06 квітня 2016 року наказом № 547-К від 30 травня 2016 року ОСОБА_2 було поновлено на роботі.

Таким чином, через відмову ОСОБА_1 від переводу на вакантні посади на Підприємстві з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» та на підставі рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2016 року наказ № 547-К від 30 травня 2016 року, позивача наказом № 557-К від 30 травня 2016 року було звільнено з займаної посади, у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, п. 6 ст. 40 КЗпП України.

У зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 на дату звільнення на лікарняному, наказом № 714-К від 24 червня 2016 року було скасовано дату звільнення з роботи; датою звільнення вважалася дата, зазначена в листі тимчасової непрацездатності в графі «стати до роботи».

Однак, позивач не погодившись зі своїм звільненням, звернувся з позовом до суду про поновлення на роботі. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року визнано накази № 557-к від 30.05.2016 року та № 714-к від 24 червня 2016 року незаконними та було поновлено ОСОБА_1 на посаді завідуючого базою зберігання і реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпропетровську Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» (а.с. 24-29).

З метою виконання рішення суду від 23 травня 2017 року наказом № 1137-К від 06 червня 2017 року позивача було поновлено на роботі (а.с.18).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року було скасовано, а позивачу у задоволенні позовних вимог було відмовлено (а.с.30-34).

Наказом № 2526-К від 15 грудня 2017 року наказ № 1137-К від 06 червня 2017 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » було скасовано; датою фактичного припинення трудових стосунків відповідно до наказу № 714-К від 24 червня 2016 року вважається перший день виходу на роботу після закінчення тимчасової непрацездатності позивача. Підставою видання наказу № 2526-К від 15 грудня 2017 року є рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2017 року (а.с.22).

12 вересня 2018 року Верховний Суд постановою № 205/6983/16-ц провадження № 61-854св18 скасував рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2017 року, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2017 року залишив в силі (а.с. 35-43).

Отже, на виконання постанови Верховного Суду від 12 вересня 2018 року ОСОБА_1наказом № 2410-к від 09 жовтня 2018 року було поновлено на посаді завідувача базою зберігання та реалізації продуктів нафтопереробки у м. Дніпрі Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» з 10 жовтня 2018 року.

В подальшому, наказом № 2158-К від 23 жовтня 2017 року було внесено зміни у штатний розклад Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» в частині скорочення посад працівників бази зберігання і реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпрі; зміни було визначено внести з 24 жовтня 2017 року (а.с.76).

Наказом № 284-П від 11 грудня 2017 року з 27 грудня 2017 року було виведено з експлуатації базу зберігання і реалізації продуктів нафтопереробки в м. Дніпрі (а.с.64).

З матеріалів справи також вбачається, що 10 жовтня 2018 року адміністрацією підприємства позивача було ознайомлено із повідомленням про скорочення штату, та списком вакантних посад. Оскільки, позивач відмовився від отримання такої інформації у її письмовому вигляді, представниками відповідача було зачитано у голос таке повідомлення та перелік вакантних посад, які були на такому підприємства для працевлаштування працівників станом на 10 жовтня 2018 року. На підтвердження вказаних обставин суду представлені відповідний письмовий акт від 10 жовтня 2018 року, складений за участю трьох уповноважених представників Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» (а.с. 75), повідомленням про скорочення штату (а.с. 77), та список вакантних посад (а.с.78-82)

Так само, 31 жовтня 2018 року та 26 грудня 2018 року сторона відповідача вживала заходи щодо ознайомлення позивача із списком вакантних посад. Оскільки позивачем також було відмовлено в проставлені підпису із ознайомленням із такою інформацією, уповноваженими представниками Підприємства з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» було складено відповідні акти (а.с. 88, 101).

Доказів вираження волевиявлення позивача про переведення на одну із запропонованих йому вакантних посад матеріали справи не містять.

А в подальшому, наказом № 3075-к від 26 грудня 2018 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади із 26 грудня 2018 року, у зв`язку зі скороченням штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України ) на підставі наказу № 2158-к від 23 жовтня 2017 року (а.с.100).

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд обґрунтовано виходив з того, що запровадивши наказом зміни в організації виробництва і праці, попередивши про ймовірне майбутнє вивільнення позивача більше ніж чим за два місяці, запропонувавши такому працівникові для подальшого працевлаштування перелік вакантних посад, та не отримавши згоду позивача на таке працевлаштування, роботодавець мав всі правові підстави для звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) роз`яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у роботодавця мали місце зміни в організації виробництва і праці (якщо йдеться про звільнення у зв`язку із ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації), скорочення чисельності або штату працівників, чи додержувався власник або уповноважений ним орган норм законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази змін в організації виробництва і праці, а також того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, і те, чи не мав звільнений працівник переважне право залишитися на роботі та чи було попереджено його за 2 місяці про наступне звільнення (п. 21 постанови

№ 9). З наведеного вбачається, що законодавством висунуті основні вимоги до роботодавця, який планує звільнення працівників за скороченням штату. Зокрема, роботодавець на виконання вказаних норм матеріального закону зобов`язаний: 1) попередити працівника про звільнення не менше ніж за два місяці; 2) запропонувати, за наявності, працівникові вакантну посаду; 3) отримати згоду профспілкового органу на звільнення, якщо працівник є членом профспілки; 4) перевірити, чи не має працівник переважного права залишитися на роботі.

Трудові відносини характеризуються владно підпорядкувальним характером, майновою і владно-організаційною нерівністю, внаслідок чого працівник є слабшою стороною цих відносин, у зв`язку із чим і трудове законодавство містить вказані гарантії захисту інтересів та прав працівника.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноваженим ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про те, що зміна істотних умов праці, про яку ОСОБА_1 був повідомлений у строк більш ніж за два місяці, та від роботи за якими він відмовився, відбулася за безспірної наявності змін в організації виробництва і праці, а відтак відповідачем не було порушено трудових прав позивача при його звільненні.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції помилково встановлено, що відповідачем ознайомлено його із повідомленням про скорочення штату та списком вакантних посад, у зв`язку з чим підстав для відмови в позові у суду не було, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки матеріалами справи не встановлено порушень чинного трудового законодавства з боку відповідача.

Колегія судів вважає, що, з`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга- без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко