КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №756/2631/17 Головуючий у І інстанції - Луценко О.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/9183/2019 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Журби С.О., Писаної Т.О.

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що 16 грудня 2016 року рішенням Подільського районного суду м. Києва у справі №758/14142/16-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 07 листопада 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1790 розірвано.

Під час розірвання шлюбу питання про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 не ставилось.

Колишній чоловік - ОСОБА_2, не надає їй допомоги у вихованні спільної доньки та жодним чином не бере участі у матеріальному утриманні.

В період шлюбу подружжям було набуто майно, про поділ якого і подано позовну заяву.

Просила суд, визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 130,4 кв.м, вартістю 4 044 000 грн;

Припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 квартири АДРЕСА_1, загальною площею 130,4 кв.м;

Визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки АUDІ, модель Q7, державний номерний знак НОМЕР_1, 2012 року випуску, колір білий, вартістю - 1080000 грн;

Визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,2000 га, кадастровий номер :03:001:0010, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, вартістю - 347849 грн;

Визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,1200 га, кадастровий номер :33:022:0739, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, вартістю 600000 грн;

Визнати за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,1203 га, кадастровий номер :38:103:6022, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, вартістю 1100000 грн;

Визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки LEXUS, модель LХ570, державний номерний знак НОМЕР_2, 2016 року випуску, колір чорний, вартістю - 1546800 грн;

Визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель S 600, державний номерний знак НОМЕР_3, 2006 року випуску, колір чорний, вартістю - 810000 грн;

Визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 313 СDІ, державний номерний знак НОМЕР_4, 2010 року випуску, колір зелений, вартістю - 540000 грн;

Визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель MULTIVAN, державний номерний знак НОМЕР_5, 2013 року випуску, колір чорний, вартістю - 1350000 грн;

Визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки ЗИЛ, модель 131, 1972 року випуску, придбаного 21 квітня 2010 року, вартістю - 40000 грн;

Визнати за ОСОБА_2 право власності на причіп марки КНОТТ, модель 91Н, державний номерний знак НОМЕР_6, 2015 року випуску, колір сірий, вартістю 108000 грн;

Визнати за ОСОБА_2 право власності на причіп марки ТІКІ-ТREILER, модель С-300LР, 2012 року випуску, придбаного 14 березня 2012 року, вартістю - 26500 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року, позов задоволено у повному обсязі. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовував тим, що в матеріалах є належні та допустимі докази набуття у власність автомобіля AUDI та земельних ділянок за особисті кошти у вигляді, які були отримані за результатом укладення відповідних договорів позик та розписок про отримання коштів.

Так, відповідно до п.1 договору позики №1648 від 01 листопада 2015 року позикодавець передає у власність позичальника гроші в сумі 1100000 грн, що еквівалентно 40950 доларів США.

У відповідності до п.9 вищезазначеного договору, кошти надані для придбання позичальником автомобіля (Audi Q7).

Кошти, отримані відповідачем за результатом укладення договору позики №1648 від 01 листопада 2015 року належать ОСОБА_2 особисто. Позивач не передавала жодних особистих коштів для погашення позики.

Отже, автомобіль марки Audi Q7, д.н.з. НОМЕР_1, 2012 року випуску слід вважати особистою приватною власністю ОСОБА_2

Крім цього, між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено ряд договорів позики, а саме:

- Договір позики №23/07-13 від 23 липня 2013 року, відповідно до п. 1 якого кредитор передав у власність боржника гроші в сумі 500000 грн.

Відповідно до п.7 Договору, кредитор передав кошти боржнику для придбання конкретної земельної ділянки (кадастровий номер :33:022:0739, площа 0,12 га., цільове призначення: для індивідуального садівництва, адреса: АДРЕСА_3).

- Договір позики №01/04-15 від 01 квітня 2015 року, відповідно до п. 1 якого кредитор передав у власність боржника гроші в сумі 1100000 грн.

Відповідно до п.7 Договору, кредитор передав кошти боржнику для придбання конкретної земельної ділянки (кадастровий номер :03:001:0010, площа 0,2 га., цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: АДРЕСА_2).

- Договір позики №01/08-16 від 01 серпня 2016 року, відповідно до п. 1 якого кредитор передав у власність боржника гроші в сумі 700000 грн.

Відповідно до п.7 Договору, кредитор передав кошти боржнику для придбання конкретної земельної ділянки (кадастровий номер :38:103:6022, площа 0,1203 га., цільове призначення: для індивідуального садівництва, адреса: АДРЕСА_4).

Відтак, вважає, що земельні ділянки є його особистою приватною власністю, так як придбані ним за особисті кошти за результатом укладення договорів позики.

Окрім цього, зазначає, що всі інші автомобілі, про які йдеться у резолютивній частині рішення суду першої інстанції, вибули із власності відповідача до розірвання шлюбу на підставі відповідних договорів купівлі-продажу. Такі договори є чинними та не були оскаржені позивачем, тому не можуть бути предметом спору про поділ спільної сумісної власності.

Відтак, суд першої інстанції дійшов до неправильних висновків, що все майно перебувало у спільній сумісній власності.

Тим більше, вартість земельних ділянок є значно меншою від вартості квартири та автомобіля Audi Q7.

Просив, скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні пунктів 2.1, 2.2, 2.3 позовної заяви ОСОБА_1

Задовольнити позов ОСОБА_1 в частині визнання права власності на земельні ділянки:

- кадастровий номер :33:022:0739, площа 0,12 га., цільове призначення: для індивідуального садівництва, адреса: АДРЕСА_3;

- кадастровий номер :03:001:0010, площа 0,2 га., цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: АДРЕСА_2;

- кадастровий номер :38:103:6022, площа 0,1203 га., цільове призначення: для індивідуального садівництва, адреса: АДРЕСА_4.

Закрити провадження в частині вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на майно за ОСОБА_2, а саме:

- автомобіль марки LEXUS, модель LХ570, державний номерний знак НОМЕР_2, 2016 року випуску, колір чорний, вартістю - 1546800 грн;

- автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель S 600, державний номерний знак НОМЕР_3, 2006 року випуску, колір чорний, вартістю - 810000 грн;

- автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 313 СDІ, державний номерний знак НОМЕР_4, 2010 року випуску, колір зелений, вартістю - 540000 грн;

- автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель MULTIVAN, державний номерний знак НОМЕР_5, 2013 року випуску, колір чорний, вартістю - 1350000 грн;

- автомобіль марки ЗИЛ, модель 131, 1972 року випуску, вартістю - 40000 грн;

- причіп марки КНОТТ, модель 91Н, державний номерний знак НОМЕР_6, 2015 року випуску, колір сірий, вартістю 108000 грн;

- причіп марки ТІКІ-ТREILER, модель С-300LР, 2012 року випуску, вартістю - 25500 грн.

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 подала відзив, який обґрунтовувала тим, що договори позики, комісії та розписки про отримання коштів відповідачем на придбання майна подружжя, приєднані до матеріалів справи, не можуть бути доказами підтвердження набуття майна за особисті кошти відповідача.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що майно, придбане за запозичені (кредитні) кошти та оформлене на одного з подружжя, є об'єктом спільної сумісної власності та підлягає поділу судом.

Крім цього, наявні в матеріалах справи договори позики і комісії виходять за межі дрібних побутових правочинів, тому їх укладання мало здійснюватися за згодою позивачки, якої вона не давала.

Відсутність такої згоди є свідченням недопустимості наданих договорів в якості доказів заперечень відповідача, адже їх укладання відбулося з грубим порушенням сімейного законодавства України.

Оцінивши подані відповідачем договори стосовно цінного майна подружжя та встановивши при цьому факт відсутності згоди позивачки на їх укладання, суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про недоведеність відповідачем придбання ним майна за особисті кошти.

Також, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі в частині поділу іншого майна, а саме: автомобілів марки LEXUS, модель LХ570, д.н.з. НОМЕР_2, 2016 року випуску; марки MERCEDES-BENZ, модель S 600, д.н.з. НОМЕР_3, 2006 року випуску; марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 313 СDІ, д.н.з. НОМЕР_4, 2010 року випуску; марки VOLKSWAGEN, модель MULTIVAN, д.н.з. НОМЕР_5, 2013 року випуску; марки ЗИЛ, модель 131, 1972 року випуску; причіпів марки КНОТТ, модель 91Н, д.н.з. НОМЕР_6, 2015 року випуску; марки ТІКІ-ТREILER, модель С-300LР, 2012 року випуску, адже законність продажу цього майна заперечується позивачкою та не спростована відповідачем.

Так, за місяць до розірвання шлюбу між сторонами, відповідач перереєстрував вищезазначене рухоме майно на близьких йому осіб та родичів.

Зазначає, що перереєстрація транспортних засобів, які були у складі спільного майна подружжя, здійснена без згоди позивачки, тобто незаконно, а тому твердження відповідача, про те, що відсутній предмет спору є хибним.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що немає підстав для закриття провадження у справі через відсутність предмета спору.

Просила залишити рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно із свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_7 від 07 листопада 2009 року (запис в книзі реєстрації актів за №1790), ОСОБА_1 і ОСОБА_2 07 листопада 2009 року уклали шлюб.

Згідно з рішенням Подільського районного суду міста Києва у справі №758/14142/16-ц від 16 грудня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Від шлюбу колишнє подружжя мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 (свідоцтво про народження Серія НОМЕР_8), яка проживає спільно з позивачкою.

Сторони проживають окремо один від одного.

Відповідно до свідоцтва про шлюбу серії НОМЕР_9 ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 який зареєстрований Кропивницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис №1093 та змінила прізвище на ОСОБА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 16 листопада 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_1 за ціною 1463349 грн, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибігою С.Е., та зареєстровано в реєстрі за №4750.

Правочин купівлі-продажу зареєстрований 16 листопада 2012 року в Державному реєстрі правочинів. Згідно з витягом про державну реєстрацію, рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру прийнято 13 грудня 2012 року.

Відповідно до договору позики №1648 від 01 листопада 2015 року, ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_6 кошти у розмірі 1100000 грн на придбання автомобіля марки АUDІ, модель Q7.

Відповідно до облікової картки №76540116 від 14 листопада 2015 року автомобіль марки АUDІ, модель Q7, державний номерний знак НОМЕР_1, 2012 року випуску, № кузова НОМЕР_10, зареєстрований за ОСОБА_2

Згідно з матеріалами справи відповідач переоформив права власності на транспортні засоби, а саме на автомобіль марки LEXUS, модель LX570; автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель S 600; автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 313 СDІ; автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель MULTIVAN; автомобіль марки ЗИЛ, модель 131, 1972 року випуску; причіп марки КНОТТ, модель 91Н; причіп марки ТІКІ-ТREILER, модель С-300LР, 2012 року випуску на користь третіх осіб.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира АДРЕСА_1 є неподільною річчю, яка фактично перебуває у володінні позивачки, відповідач не довів своїх намірів щодо володіння та використання квартири, а спільне володіння і користування квартирою з огляду на стосунки сторін є неможливими для проживання. Крім цього, суд взяв до уваги інтереси дитини, яка проживає з позивачкою.

Залишаючи за позивачкою автомобіль марки АUDІ, модель Q7, державний номерний знак НОМЕР_1, 2012 року випуску, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено належності йому зазначеного автомобіля на праві особистої приватної власності, та взяв до уваги фактичне перебування цього автомобіля у володінні позивачки та користування ним.

Стосовно позовних вимог про визнання за відповідачем права власності на транспортні засоби: автомобілі марки LEXUS, модель LX570, марки MERCEDES-BENZ, модель S 600, марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 313 СDІ, марки VOLKSWAGEN, модель MULTIVAN; марки ЗИЛ, модель 131, 1972 року випуску; причіп марки КНОТТ, модель 91Н; причіп марки ТІКІ-ТREILER, модель С-300LР, 2012 року випуску, то суд виходив з того, що відповідач не довів в суді отримання згоди на продаж вказаних транспортних засобів.

Щодо позовних вимог про визнання права власності за відповідачем на три земельні ділянки (кадастровий номер :33:022:0739, площа 0,12 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, адреса: АДРЕСА_3; кадастровий номер :03:001:0010, площа 0,2000 га, адреса: АДРЕСА_2; кадастровий номер :38:103:6022, площа 0,1203 га, адреса: АДРЕСА_4) то суд першої інстанції врахував факт придбання земельних ділянок за згодою дружини, відсутність заперечень відповідача проти визнання за ним права власності на ці земельні ділянки.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно з статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Аналогічних висновки викладені в постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року (справа №686/2735/16).

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права , викладені в постановах Верховного Суду.

Колегією встановлено, що на час розгляду справи у колишнього подружжя наявне майно, яке підлягає розподілу, а саме:

- квартира АДРЕСА_1, набута на підставі договору купівлі-продажу від 16 листопада 2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сибіга С.Е. та зареєстровано в реєстрі за №4750;

- земельна ділянка площею 0,2000 га., кадастровий номер :03:001:0010, розташована за адресою: АДРЕСА_2, набута на підставі договору купівлі-продажу від 09 квітня 2015 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О. та зареєстровано в реєстрі за №711;

- земельна ділянка площею 0,1200 га., кадастровий номер :33:022:0739, розташована за адресою: АДРЕСА_3, набута на підставі договору купівлі-продажу від 30 липня 2013 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_2, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. та зареєстровано в реєстрі за №6991;

- земельна ділянка площею 0,1203 га., кадастровий номер :38:103:6022, розташована за адресою: АДРЕСА_4, набута на підставі договору купівлі-продажу від 05 серпня 2016 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_2, який посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л.А. та зареєстровано в реєстрі за №1048;

- транспортний засіб MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 313 CDI, 2010 року випуску, зареєстрований 05 грудня 2014 року на ім'я ОСОБА_2;

- транспортний засіб АUDІ, модель Q7, 2012 року випуску, зареєстрований 04 квітня 2012 року на ім'я ОСОБА_2

Виходячи із положень статей 60,70,71 СК України та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», колегія суддів приходить до висновку, що вищезазначене майно підлягає поділу порівну між колишнім подружжям, що було набуте ними у період перебування у шлюбі, оскільки сторони не дійшли згоди про інший розподіл.

При цьому, колегія суддів не вирішувала питання про стягнення з одного із подружжя на користь іншого половини вартості майна, залишивши за другим право власності, оскільки таких вимог заявлено не було.

Що стосується вимог про визнання за відповідачем права власності на транспортні засоби: автомобіль марки LEXUS, модель LX570, автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель S 600, автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель MULTIVAN; причіп марки КНОТТ, модель 91Н; причіп марки ТІКІ-ТREILER, модель С-300LР, 2012 року випуску, то колегія суддів відмовляє у їх задоволенні, оскільки зазначені транспортні засоби вибули з власності колишнього подружжя у період шлюбу.

Так, з інформації, наданої Регіональним сервісним центром МВС в м. Києві від 25 липня 2019 року №31/26-460Аз вбачається, що:

- 05 липня 2016 року на ім'я ОСОБА_2 здійснено реєстрацію транспортного засобу LEXUS LX570, 2012 року випуску.

26 листопада 2016 року проведено перереєстрацію вказаного транспортного засобу на нового власника на підставі договору купівлі-продажу укладеного в ТСЦ.

- 04 червня 2014 року на ім'я ОСОБА_2 здійснено реєстрацію транспортного засобу MERCEDES-BENZ S600, 2006 року випуску.

02 березня 2017 року проведено перереєстрацію вказаного транспортного засобу на нового власника на підставі договору купівлі-продажу укладеного в ТСЦ.

- 21 листопада 2014 року на ім'я ОСОБА_2 здійснено реєстрацію транспортного засобу VOLKSWAGEN MULTIVAN, 2013 року випуску.

26 листопада 2016 року проведено перереєстрацію вказаного транспортного засобу на нового власника на підставі договору купівлі-продажу укладеного в ТСЦ.

- 10 липня 2015 року на ім'я ОСОБА_2 здійснено реєстрацію транспортного засобу КНОТТ 91Н, 2015 року випуску.

26 листопада 2016 року проведено перереєстрацію вказаного транспортного засобу на нового власника на підставі договору купівлі-продажу укладеного в ТСЦ.

- 14 березня 2012 року на ім'я ОСОБА_2 здійснено реєстрацію транспортного засобу ТІКІ-ТREILER С-300LР, 2012 року випуску.

05 червня 2018 року проведено перереєстрацію вказаного транспортного засобу на нового власника на підставі договору купівлі-продажу укладеного у суб'єкта господарювання.

Зазначені договори купівлі-продажу спірного майна на момент розгляду справи є чинними. Даних, про те, що вони були оскаржені в законному порядку матеріали справи не містять.

Також, матеріали справи не містять даних про належність сторонам на праві власності автомобіля марки ЗИЛ, модель 131, 1972 року випуску, а тому судом першої інстанції помилково було включено зазначений транспорт до переліку майна, яке підлягало розподілу між колишнім подружжям.

З урахуванням наведеного, колегія суддів прийшла до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Переглядаючи рішення місцевого суду в апеляційному порядку, колегія суддів встановила обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення шлюбних відносин, з`ясувала джерело і час його придбання.

Доводи апеляційної скарги про те, що земельні ділянки та автомобіль марки АUDІ Q7 є особистою власністю ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом апеляційної інстанції встановлено обсяг майна, наявного на час припинення шлюбних відносин, та за відсутності домовленості між подружжям щодо його поділу колегія дійшла висновку про часткове задоволення позову, а саме визнання за чоловіком і дружиною права часткової власності у розмірі по Ѕ кожному.

Судом першої інстанції вказані обставини не були враховані, тому помилкове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням того, що за подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 8 000 грн, а за подання апеляційної скарги відповідачем сплачено 120 00 грн судового збору, різниця у розмірі 4 000 грн підлягає рівному розподілу між сторонами шляхом стягнення з позивача на користь відповідача 2 000 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 130,4 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину автомобіля марки АUDІ, модель Q7, державний номерний знак НОМЕР_1, 2012 року випуску.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину автомобіля MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 313 CDI, державний номерний знак НОМЕР_4, 2010 року випуску.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,2000 га, кадастровий номер :03:001:0010, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,1200 га, кадастровий номер :33:022:0739, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,1203 га, кадастровий номер :38:103:6022, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 130,4 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину автомобіля марки АUDІ, модель Q7, державний номерний знак НОМЕР_1, 2012 року випуску.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину автомобіля MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 313 CDI, державний номерний знак НОМЕР_4, 2010 року випуску.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,2000 га, кадастровий номер :03:001:0010, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,1200 га, кадастровий номер :33:022:0739, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,1203 га, кадастровий номер :38:103:6022, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 11 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана