Житомирський апеляційний суд
Категорія 6 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 296/10415/17 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», Комунальне підприємство «Житомирське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, про визнання рішення виконкому міськради незаконним та його скасування

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 листопада 2018 року, ухваленого під головуванням судді Галасюка Р.А. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати рішення № 345 виконкому Житомирської міської ради від 12.05.2011 року, в частині оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 і ОСОБА_3 по 1/2 ід.ч. кожній, з видачею свідоцтв, через прийняття його з порушенням законодавства України;

- скасувати Свідоцтво про право власності на квартиру від 13.05.2011 року, серії НОМЕР_1 , видане на ім`я ОСОБА_3 виконкомом Житомирської міської ради на підставі вищевказаного рішення від 12.05.2011 року № 345, яке посвідчує, що ОСОБА_3 належить на праві приватної спільної часткової власності 1/2 ід.ч. квартири АДРЕСА_2 ;

- скасувати Свідоцтво про право власності на квартиру від 13.05.2011 року, серії НОМЕР_2 , видане на ім`я ОСОБА_4 Виконкомом Житомирської міської ради на підставі рішення від 12.05.2011 року № 345, яке посвідчує, що ОСОБА_4 належить на праві приватної спільної часткової власності 1/2 ід.ч. квартири АДРЕСА_2 .

В обгрунтування вимог позову зазначив, що разом зі своєю матір`ю ОСОБА_5 проживав та був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 із 11.11.1995 року. Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 12 травня 2011 року №345 право власності на спірну квартиру оформлене на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . На підставі вказаного рішення, 13 травня 2011 року вони отримали свідоцтва про право власності на зазначене житло, відповідно до яких кожній з них належало по 1/2 ід.ч. квартири АДРЕСА_2 .

Вказав, що за умови визнання в судовому порядку приватизації квартири незаконною та скасування свідоцтва про право власності, а також визнання недійсними угод щодо відчуження спірного житла, а також всупереч положенням Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2010 року виконавчий комітет Житомирської міської ради прийняв оскаржуване рішення про оформлення права власності на квартиру на підставі договорів дарування та видав свідоцтва про право власності на квартиру ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Вважає, що вказаним рішенням органу місцевого самоврядування порушені його права на житло та місце проживання, які виникли раніше, ніж у відповідачів.

З огляду на вищезазначене, ОСОБА_1 просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Пояснює свою позицію тим, що будучи членом сім`ї наймача ОСОБА_5 з 11 листопада 1995 року, проживав та був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 . 12 грудня 2000 року був засуджений до трьох років позбавлення волі та 08 серпня 2001 року знятий з реєстрації за вказаною адресою. Під час відбування покарання його мати ОСОБА_5 , під впливом шахраїв, діючи від свого імені та за дорученням від його імені, приватизувала дану квартиру та 07 березня 2002 року отримала свідоцтво про право власності на житло. Цього ж дня, ОСОБА_6 придбав спірну квартиру, яку 07 червня 2002 року продав, уклавши з ОСОБА_7 договір купівлі- продажу цього житла. Останній, в свою чергу, 11 червня 2002 року подарував 1/2 частини квартири своїй дружині ОСОБА_3 . В подальшому, 11 березня 2004 року ОСОБА_3 подарувала 1/2 частину квартири ОСОБА_8 .

Зазначає, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01 червня 2005 року приватизацію квартири АДРЕСА_2 було визнано такою, що відбулась з порушенням діючого законодавства, та визнано недійсним свідоцтво про право власності на цю квартиру, видане відділом приватизації державного житлового фонду Житомирського міськвиконкому від 07 березня 2002 року на ім`я ОСОБА_5 та позивача ОСОБА_9 і вказане рішення було виконане. В подальшому, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 10 листопада 2006 року, яким визнано недійсними правочини щодо відчуження спірної квартири, скасоване ухвалою Верховного Суду України від 5 грудня 2007 року та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому перегляді, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25 жовтня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 8 грудня 2010 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2011 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними цих угод відмовлено.

Вказує, що після зазначених подій, оспорюваним рішенням виконкому №345 12.05.2011 оформлено право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 і ОСОБА_4 із видачею свідоцтва про право власності, після чого останні звернулися із позовом про зняття його ( ОСОБА_1 ) із реєстрації, який судом задоволено. Проте в подальшому його реєстрація у спірній квартирі поновлена з 11.11.1995 в судовому порядку. На його думку, вказані обставини свідчать про те, що на момент прийняття виконкомом оспорюваного рішення він мав право користуватися спірною квартирою і не втратив його по теперішній час.

Також зазначає, що рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №345 від 12.05.2011 року прийняте всупереч положенням Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2010 року, яким передбачено, що не може проводитись оформлення права власності на нерухоме майно із видачею свідоцтва про право власності на підставі договору дарування. А тому підлягає скасуванню, в тому числі і правовстановлюючі документи на квартиру, які були видані на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування. Таким чином вважає, що зазначене рішення та видача свідоцтв порушують його права і не узгоджуються з вимогами ч.3 ст. 9 та п.7 ч.3 ст. 71 ЖК України, що також було встановлено в судовому порядку.

Зазначає, що оскільки він є фактично єдиним законним квартиронаймачем спірної квартири, тому за таких обставин він має право на приватизацію цієї квартири, а дії посадових осіб органу місцевого самоврядування є незаконними та такими, що перевищують їх службові повноваження. Акцентує увагу на тому, що згідно інформаційної довідки від 23.06.2017 об`єкт приватної власності був знищений, а усі правовстановлюючі документи визнані недійсними.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зокрема зазначає, що позивач захищає своє право на приватизацію житла, яке втрачене ще у 2002 році.

Посилається на те, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25 жовтня 2010 року по справі №2/40-10, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 8 грудня 2010 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2011 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними цих угод відмовлено. При цьому, суд касаційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не є власником даної квартири й спірні договори не порушують його прав, а ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є добросовісними набувачами цього житла.

При вирішенні спору суд першої інстанції не врахував ту обставину, що свідоцтва про право власності видані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 взамін договорів дарування. Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 не має права на даний позов, оскільки його права та інтереси жодним чином не порушені.

Окрім того вказує, що відновлення його реєстрації у квартирі в судовому порядку не надає йому житлових та речових прав на нерухоме майно.

На його думку, позивач пропустив строки позовної давності.

Зазначає, що матеріалами інвентаризаційної справи підтверджено, що не існує судового рішення про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , а його право власності на спірну квартиру не оспорюється.

ОСОБА_3 надіслала на адресу апеляційного суду заяву про слухання справи за її відсутності та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Також зазначає, що вона у 2002 році придбала з чоловіком квартиру АДРЕСА_2 , а після його смерті у 2004 році подарувала Ѕ частину цієї квартири своїй онуці ОСОБА_4 Вказує, що у спірному житлі ніхто не проживав. Зазначає, що у 2010 році в інвентарбюро в неї забрали документи на квартиру до вирішення справи у суді, а в 2011 році їй та її онуці видали нові документи на спірну квартиру, на підставі яких вони в подальшому продали зазначену квартиру ОСОБА_2 . Вказує, що протягом 2002-2011 років ОСОБА_1 у квартирі не жив та не вселявся.

ОСОБА_4 та треті особи до апеляційного суду не з`явились, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Окрім того Комунальне підприємство «Житомирське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради направило клопотання про розгляд справи за його відсутності та одночасно зазначило, що рішення про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна приймає виключно комітет міської ради з видачею свідоцтв про право власності, а тому ухвалене судом рішення у даній справі не тягне юридичних наслідків для комунального підприємства щодо позивача.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_10 в суді апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеному в ній, просили задовольнити позов.

Представник виконавчого комітету Житомирської міської ради Григорчук Н.І. у задоволенні апеляційної скарги поклалась на розсуд суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надав чинного рішення суду про його вселення у квартиру, визнання за ним права користування та проживання у цій квартирі із визначенням її правового статусу як комунальної власності.

Суд також вказав, що не вбачає порушень виконкомом Житомирської міської ради прав позивача в результаті прийняття оспорюваного рішення №345 від 12.05.2011 та видачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 свідоцтв про право власності на житло 13.05.2011, оскільки на той час вступило в законну силу рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 25.10.2010 у справі № 2/40-10 про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи із такого.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що з 11 листопада 1995 року ОСОБА_1 , як член сім`ї наймача ОСОБА_5 , проживав та був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 .

12 грудня 2000 року він був засуджений до трьох років позбавлення волі та 08 серпня 2001 року знятий з реєстрації за вказаною адресою.

Під час відбування позивачем покарання його мати ОСОБА_5 приватизувала дану квартиру та 07 березня 2002 року отримала свідоцтво про право власності на житло (т.1 а.с.150).

Того ж дня вона, діючи від свого імені та за дорученням від імені позивача, продала спірну квартиру ОСОБА_6 , який 07 червня 2002 року уклав з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу зазначеного житла (т.1 а.с.154-155).

ОСОБА_7 11 червня 2002 року подарував 1/2 частину даної квартири своїй дружині ОСОБА_3 (т.1 а.с.157).

11 червня 2002 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на 1/2 частину цієї квартири на підставі ст.22 КпШС України та 12 березня 2004 року подарувала 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_4 (т.1 а.с.158,171).

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 12 травня 2011 року №345 оформлено право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , по 1/2 частці за кожною (т.1 а.с.11,139).

На підставі зазначеного рішення 13 травня 2011 року на ім`я останніх видані свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 ( ОСОБА_3 ) та серії НОМЕР_2 ( ОСОБА_4 ) (а.с.13,14,159,161 т.1).

В подальшому згідно з договором купівлі-продажу від 28 липня 2011 року, який посвідчений у нотаріальному порядку, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частках кожен передали у власність (продали), а ОСОБА_2 прийняв у власність (купив) кватиру АДРЕСА_2 . У договорі зазначено, що квартира належить продавцям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтв про право власності, виданих виконкомом Житомирської міської ради 13 травня 2011 року на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 12 травня 2011 року за №345 (т.1 а.с.165-166).

Договір зареєстровано у Державному реєстрі правочинів, а право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 у КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» 02 серпня 2011 року (т.1 а.с.167-168).

Квартира є предметом іпотеки за договором іпотеки від 28 липня 2011 року, що укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , та яким забезпечено виконання основного зобов`язання за кредитним договором, укладеним між цими ж сторонами (т.1 а.с.59-61).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив визнати недійсним та скасувати рішення виконкому Житомирської міської ради від 12 травня 2011 року за №345 та свідоцтва про право власності на спірну квартиру, видані виконкомом Житомирської міської ради 13 травня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі зазначеного рішення виконкому.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01 червня 2005 року в справі №2-1803 за позовом ОСОБА_1 до Управління житлово-комунального господарства, відділу приватизації державного житлового фонду та виконкому Житомирської міської ради визнано приватизацію вказаної квартири такою, що відбулась з порушенням вимог законодавства, та визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 07 березня 2002 року відділом приватизації державного житлового фонду Житомирської міської ради на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (т.1 а.с.9).

При цьому, судом встановлено, що на час написання заяви про надання згоди на приватизацію квартири, яка засвідчена печаткою Ізяславської виправної колонії №31, позивачеві побачення не надавалось та кореспонденція від нього не відправлялась. Окрім того, відповідно до висновку техніко-криміналістичної експертизи, печатка та штамп, якими засвідчене доручення щодо розпорядження 1/2 частиною квартири, є підробленими.

В подальшому рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 10 листопада 2006 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_12 , ОСОБА_4 , Житомирської міської ради про визнання правочинів недійсними та виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про стягнення коштів, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 17 травня 2007 року (справа №22ц/392), визнано недійсними угоди щодо відчуження даної квартири, а саме: договір купівлі-продажу, укладений 7 березня 2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; договір купівлі-продажу, укладений 7 червня 2002 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ; договір дарування 1/2 частини спірного житла, укладений 11 червня 2002 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 ; договір дарування 1/2 частини цієї квартири, укладений 12 березня 2004 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_4 (т.1 а.с.115-117).

Також зазначеним рішенням ОСОБА_13 , ОСОБА_4 та ОСОБА_12 виселено з даного житлового приміщення.

В подальшому ухвалою Верховного Суду України від 5 грудня 2007 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 10 листопада 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції.(т.1 а.с.118-119).

При новому розгляді спору, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25 жовтня 2010 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено(т.1 а.с.120-124).

Водночас, постановою Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2007 року в адміністративній справі №2-а-106 визнано протиправною виписку ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 , здійснену 8 серпня 2001 року та зобов`язано відділ громадянства, імміграції, реєстрації фізичних осіб Корольовського ВМ Житомирського міського відділу ВС УМВС України в Житомирській області поновити реєстрацію позивача у даній квартирі.

При цьому, суд виходив з того, що відповідно до положень п.7 ч.3 ст.71 ЖК України за позивачем зберігалось право користування квартирою протягом усього часу відбування ним покарання (т.1 а.с.29-30).

Судами також встановлено, що внаслідок перепродажу спірної квартири, повернувшись у лютому 2003 року в м. Житомир з місць позбавлення волі, ОСОБА_1 був позбавлений можливості проживати квартирі через те, що з червня 2002 року по 28 липня 2011 року вона була зайнята сім`єю ОСОБА_3 (т.1 а.с. 22-24, т.2 а.с. 80).

Постановою Житомирського апеляційного від 27 березня 2019 року (справа №296/10241/16-ц ), яка 17 червня 2019 року залишена без змін Верховним Судом, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації (т.2 а.с. 80-88).

Матеріалами справи також підтверджено, що ОСОБА_1 вже звертався до суду з позовом про визнання незаконним рішення виконавчого комітету №345 від 12 травня 2011 року та скасування свідоцтв про право власності на спірне житло на ім`я ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (справа № 296/3867/14-ц), у якому відповідачем зазначив Житомирську міську раду, третіми особами: КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» та ОСОБА_2 .

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01 квітня 2016 року рішення виконкому Житомирської міської ради від 12 травня 2011 року №345 було визнано незаконним та скасовані свідоцтва на право власності серій АТ №№137849,137850 від 13 травня 2011 року на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 , видані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ( т.1а.с. 21).

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 23 січня 2017 року рішення суду першої інстанції за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові з процесуальних підстав. Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 зазначив відповідачем лише виконком Житомирської міської ради, не пред`явивши при цьому вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_14 , а на стадії апеляційного перегляду усунути такі недоліки не видається можливим (т.1,а.с.22-23 ).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року вказане рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін (т.1а.с.25-28).

Судами у зазначеній справі встановлено, що на момент прийняття виконавчим комітетом рішення про оформлення права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та видачі на ім`я останніх свідоцтв про право власності на житло, ОСОБА_1 мав право користуватися спірною кватирою й не втратив це право на даний час. Таким чином, зазначене рішення та видача свідоцтв про право власності на квартиру АДРЕСА_2 , порушують права позивача й не узгоджуються з вимогами ч.3 ст. 9 та п.7 ч.3 ст. 71 ЖК України (т.1 а.с.22-28).

Зазначені обставини підтверджуються ще й тим, що реєстрація позивача у спірній квартирі була відновлена в судовому порядку з 11 листопада 1995 року.

Водночас реєстрацію ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_3 не здійснено, а тому постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2014 року, яка є чинною та якою визнано незаконною бездіяльність Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області щодо відмови у поновленні реєстрації ОСОБА_1 за вказаною адресою, зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області скасувати зняття з реєстрації місця проживання позивача за цією адресою та поновити реєстрацію постійного проживання ОСОБА_1 .

Окрім того, звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказав, що рішення виконкому Житомирської міської ради №345 від 12 травня 2011 року прийняте не у межах повноважень, наданих йому законом та із порушенням Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2010 року.

Такі доводи є обгрунтованими з огляду на наступне.

Так, згідно абз. 11 пп. ) п. 8.1. Розділу VIII Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2010, яке було чинне на момент прийняття оспорюваного рішення, оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно органами місцевого самоврядування фізичним та юридичним особам на підставі документів, установлених законодавством, які підтверджують право власності на об`єкти нерухомого майна та не віднесені до правовстановлювальних документів, передбачених у Додатку 2 до Положення.

Додатком 2 до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав встановлено перелік правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно серед яких зазначено договір дарування.

Отже, рішення виконкому Житомирської міської ради №345 від 12.05.2011 прямо суперечить зазначеному вище Положенню та свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_4 , які видані на підставі вказаного рішення взамін договору дарування від 11.03.2002 реєстр №1314 та від 12.03.2004 реєстр №285 є незаконними та підлягають скасуванню.

Слід зауважити, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зверталися до органів БТІ з метою реєстрації права власності на зазначену вище квартиру на підставі договорів дарування, проте отримали відмову у здійсненні такої реєстрації у зв`язку із відсутністю запису про попереднього власника майна у державному реєстрі, наявність якого є обов`язковою для реєстрації права власності на майно за договором дарування. Проте вказані обставини не давали підстав для прийняття виконкомом Житомирської міської ради рішення №345 від 12.05.2011 про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна та видачі свідоцтв про право власності на житло на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі договорів дарування.

З огляду на наявність судових рішень, якими відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації, висновки суду першої інстанції, на які він посилався як на підставу для відмови в задоволенні позову щодо відсутності судових рішень про вселення позивача, є безпідставними.

Висновки суду першої інстанції про законність рішення виконкому Житомирської міської ради №345 від 12.05.2011 року та видачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свідоцтв про право власності на житло від 13.05.2011, посилаючись на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 25.10.2010 року, яке залишено без змін вищими інстанціями, також є безпідставними, оскільки зазначеним рішенням, зокрема, встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є добросовісними набувачами, проте витребувати майно з чужого незаконного володіння має власник, яким ОСОБА_1 не є (т.1 а.с.120-123). Проте, зазначена обставина не надавала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 оформити право власності на спірну квартиру у спосіб, що суперечить закону.

Посилання ОСОБА_2 на пропуск позовної давності є безпідставним, оскільки матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 після звільнення з місць позбавлення волі, починаючи з лютого 2003 року, дізнавшись, що був незаконно виписаний з житла, та втративши можливість на проживання у спірній квартирі через те, що вона була зайнята сім`єю ОСОБА_3 , звертався до правоохоронних органів та до суду, що підтверджується численними судовими рішеннями та інформаціями правоохоронних органів та свідчить про те, що позивач ніколи не втрачав інтересу до спірної квартири та вживав законних заходів до захисту своїх порушених прав.

Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено із порушенням норм чинного матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню в порядку ст. 376 ЦПК України із ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №345 від 12 травня 2011 року в частині оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 і ОСОБА_3 по 1/2 ід.ч. кожній.

Скасувати Свідоцтво про право власності на 1/2 ід.ч. квартири АДРЕСА_2 від 13 травня 2011 року, серії НОМЕР_1 , видане на ім`я ОСОБА_3 виконкомом Житомирської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 12.05.2011 року № 345.

Скасувати Свідоцтво про право власності на 1/2 ід.ч. квартири АДРЕСА_2 від 13 травня 2011 року, серії НОМЕР_2 , видане на ім`я ОСОБА_4 виконкомом Житомирської міської ради на підставі рішення від 12.05.2011 року № 345.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18.10.2019.

Головуючий Судді