ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/6412/14-ц
Провадження № 2/210/29/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"22" серпня 2019 р. м. Кривий Ріг

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - судді Ступак С.В.,

за участі:

секретаря судового засідання Драгунової Я.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривому Розі цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Третьої Криворізької державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту, свідоцтва про спадщину та договору купівлі-продажу квартири, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду в інтересах ОСОБА_3 , уточнивши заявлені позовні вимоги 05 березня 2018 року з позовом до ОСОБА_4 , Третьої Криворізької державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту, свідоцтва про спадщину та договору купівлі-продажу квартири.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, в позові зазначили, що позивачу у ході розгляду справи за позовом ОСОБА_4 , від імені якого діє ОСОБА_6 , до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_9 про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування стало відомо, що ОСОБА_4 звернувся до суду щодо оформлення права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Заповіт був складений ОСОБА_10 у 2001 році на користь ОСОБА_4 . Позивач у позові зазначає, що у період складання заповіту ОСОБА_10 страждала на атеросклеротичне слабоумство. Крім того, зазначила, що в матеріалах цивільної справи за позовом ОСОБА_4 наявні показання останнього, в яких він зазначає, про важку психічну хворобу ОСОБА_10 , зокрема у період коли було складено заповіт. На підтвердження важкого психічного стану ОСОБА_10 свідчить і проведене у ході розгляду Дзержинськом районним судом м. Кривого Рогу в рамках іншої цивільної справи було проведено судово-психіатричну експертизу, відповідно до якої підтверджено факт захворювання ОСОБА_10 на атеросклеротичне слабоумство.

В ході розгляду справи позивачем було уточнено позовну заяву та зазначено, що 06 травня 2018 року у спірній квартирі було зламано замки на вхідних дверях невідомими особами, про що син позивача - ОСОБА_11 було повідомлено сусідами. При прибутті до квартири позивачем було виявлено представників охоронної фірми «ФОРТ», які встановлювали охоронну сигналізацію у спірній квартирі та ОСОБА_5 , який повідомив, що він є власником вказаної квартири. Згідно з наданими ОСОБА_5 документами він придбав квартиру у ОСОБА_12 за договором купівлі-продажу від 24.07.2018 року. Відповідно до вказаного договору ОСОБА_12 є власником спірної квартири відповідно до свідоцтва про спадщину за заповітом, проте останньому було відомо, що у провадженні суду перебуває справа про визнання вказаного заповіту недійсним.

Враховуючи викладене, позивач вважає порушеним своє право, у зв`язку з тим, що ОСОБА_13 на момент складання заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та рішень та керувати ними, оскільки, відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України, особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а відповідно до вимог ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Отже на думку позивача, заповіт має бути визнаний судом недійсним.

Як наслідок, у разі визнання судом недійсним заповіту ОСОБА_13 від 13.11.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Перекопською І.С., зареєстрований у реєстрі за номером 3799, свідоцтво про спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори Ситник О.О., 04.04.2018 року, за реєстровим номером 1-140 також має бути визнано судом недійсним, крім того, у разі визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсними, ОСОБА_4 не мав жодних правових підстав для укладення договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори Риковою Т.В. 27.04.2018 року за реєстровим номером 2-468, а отже такий договір має бути визнано судом недійсним.

Тому, позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив суд визнати недійсним заповіт, складений Петрушевською Г.Г. 13.11.2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Перекопською І.С., зареєстрований у реєстрі № 3799, на користь ОСОБА_4 , визнати недійсним свідоцтво про спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори Ситнік О.О. від 04.04.2018 року за реєстровим номером № 1-140, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори від 27.04.2018 року за реєстровим номером № 2-468 та провести реституцію, повернути сторони у первісний стан, зобов`язати ОСОБА_5 повернути квартиру, отриману ним за договором купівлі-продажу від 27.04.2018 року ОСОБА_4 . ОСОБА_4 зобов`язати повернути грошові кошти отримані ним по договору купівлі-продажу квартири від 27.04.2018 року ОСОБА_5 . Державному реєстратору здійснити дії щодо перереєстрації квартири за адресою: АДРЕСА_2 з ОСОБА_5 на ОСОБА_4 та зобов`язати державного реєстратора здійснити дії, щодо перереєстрації квартири за адресою: АДРЕСА_2 з ОСОБА_4 на ОСОБА_13 .

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 грудня 2015 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 березня 2016 року вказану цивільну справу було передано судді Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Чайкіній О.В. для вирішення питання про об`єднання з матеріалами цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 серпня 2016 року прийнято до провадження вказану цивільну справу та об`єднано цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним зі справою за позовом ОСОБА_4 , від імені якого діє ОСОБА_6 , до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_9 про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування, в одне провадження.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 25 травня 2018 року, задоволено заяву представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 про забезпечення позову, накладено арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 .

18.06.2018 року представником позивача ОСОБА_4 ОСОБА_6 подано заяву про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 червня 2019 року, задоволено заяву представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_6 Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_9 про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності в порядку спадкування залишено без розгляду. Подальший розгляд справи вирішено проводити за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту.

05 вересня 2018 року представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 подали до суду уточнену позовну заяву до ОСОБА_4 , Третьої Криворізької державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту, свідоцтва про спадщину та договору купівлі-продажу квартири.

Ухвалою суду від 23 листопада 2018 року прийнято уточнену позовну заяву до розгляду, продовжено подальший розгляду справи за уточненим позовом від 05 вересня 2018 року ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Третьої Криворізької державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту, свідоцтва про спадщину та договору купівлі-продажу квартири.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, посилаючись на доводи, зазначені в уточненій позовній заяві.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, підтримали пояснення, зазначені у відзиві до позовної заяви, додатково зазначивши, що ОСОБА_3 не є особою, чиї спадкові права порушено у зв`язку із укладенням заповіту, не є спадкоємцем за як за законом, так і за заповітом. Тому, в задоволенні позову ОСОБА_3 необхідно відмовити у зв`язку із відсутню спору, тобто у зв`язку з відсутністю порушення її прав, або, якщо позивачка вважає, що її певне право порушено, то нею невірно обрано спосіб захисту. Окрім того, представник відповідача зазначив, що згідно вимог ЦК України, недієздатною особу можна визнати лише на підставі рішення суду про це, але такого рішення позивачем не надано.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 чи його представник, присутні не були, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. 14 серпня 2019 року, поза межами судового засідання від представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_14 надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача, в заяві представник зазначила, що позовні вимоги не визнаються відповідачем та просила суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 у повному обсязі з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.

У судове засідання, державний нотаріус Третьої криворізької державної нотаріальної контори Ситнік О.О. не з`явилася, поза межами судового засідання, 03 червня 2019 року від відповідача надійшло клопотання, відповідно якого просить розглядати справу за її відсутності, ухвалити рішення відповідно до норм чинного законодавства.

Суд, заслухавши пояснення сторін, присутніх у судовому засіданні, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що уточнений позов ОСОБА_3 не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Так, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Так ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою України; нормативно-правовий акт від 16.01.2003 року статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до ст.216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Крім цього згідно ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору і вона може бути заявлена окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, у цьому разі в судовому рішенні суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Іншими словами, суд не визнає нікчемний правочин недійсним, а лише констатує факт його нікчемності (недійсності).

Згідно вимог ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9, правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ч.2 ст.1257 ЦК України, суд відповідно до статті 145 ЦПК України, за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Судом було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла тітка відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_13 , про що Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, зроблено відповідний актовий запис №1244, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 . (том 1 а.с.10)

За життя ОСОБА_13 13 листопада 2001 року склала заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Перекопської І.С. та зареєстровано в реєстрі за № 3799, відповідно до якого ОСОБА_13 заповіла все своє майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, в тому числі належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_4 . (том 1 а.с.11)

Окрім того, за життя 04 лютого 2004 року, ОСОБА_13 уклала Договір довічного утримання з ОСОБА_7 , який був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбідою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 464. (том 1, а.с.15)

02 лютого 2007 року ОСОБА_7 уклав з ОСОБА_8 Договір дарування квартири від 02.02.2007 року, за адресою: АДРЕСА_2 , вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбідою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 534. ( том 1, а.с.16)

30 січня 2008 року ОСОБА_8 уклав з ОСОБА_3 Договір купівлі-продажу квартири від 30.01.2008 року, за адресою: АДРЕСА_2 , вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Терещенко М.С. та зареєстрований в реєстрі за № 311.(том 1, а.с.17)

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_9 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , треті особи : Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Кульбіда Наталя Михайлівна, Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Терещенко Микола Степанович про визнання договору довічного утримання недійсним, визнання договору дарування недійсним, визнання договору купівлі продажу недійсним задоволено. Договір довічного утримання, укладений 04 лютого 2004 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2; визнано недійсним. Договір дарування від 02 лютого 2007року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбідою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 534 та договір купівлі-продажу від 30 січня 2008 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Терещенко М.С. та зареєстрований в реєстрі за № 314, визнано недійсними, повернувши сторони у первісний стан. Вказане рішення суду не оскаржене та набрало законної сили 02 квітня 2014 року. (том № 1, а.с. 6-8)

Предметом вищевказаних договорів була квартира АДРЕСА_2 .

Відповідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, кожен доказ у справі, у тому числі висновок експертизи, підлягає оцінці в порядку, передбаченому процесуальним законом.

З матеріалів цивільної справи № 2-11/0408/11 вбачається, що в рамках розгляду вказаної цивільної справи Ухвалою суду від 11 лютого 2013 року судом було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу щодо ОСОБА_13 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , та на вирішення експерта поставлені наступні питання: чи страждала будь-яким психічним захворюванням ОСОБА_13 раніше та на момент смерті та чи розуміла остання на момент укладення нею з ОСОБА_7 угоди договору довічного утримання від 04.02.2004 року значення своїх дій та керувати ними. (том 2, а.с.227)

Як вбачається з Висновку судової психіатричної експертизи №67, ОСОБА_15 станом на 04.02.2004 року та на момент смерті страждала хронічним стійким психічним розладом у формі атеросклеротичного слабоумства і при підписанні Договору довічного утримання 04.02.2004 року за своїм психічним станом не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. (том № 3, а.с.14-21)

Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд, визнавши недійсність вказаних договорів, і повернувши сторони у Первісний стан, повернув зазначену квартиру у власність ОСОБА_13 , а оскільки, ІНФОРМАЦІЯ_2 вона померла, фактично надавши зазначеній квартирі статус «спадкового майна».

Після смерті ОСОБА_13 відповідач ОСОБА_4 , 25 липня 2014 року звернувся із письмовою заявою про прийняття спадщини до Третьої криворізької державної нотаріальної контори.

Державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори Риковою Т.В., 25 липня 2014 року винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що у ОСОБА_4 відсутні правовстановлюючі документи на квартиру, право власності на квартиру у АДРЕСА_2 , зареєстровано на ім`я іншої особи, а не спадкодавця, та крім того, не підтверджено родинні відносини між ОСОБА_13 та ОСОБА_4 . (том № 1, а.с.9)

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Відповідно до п.п. 5 ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Відповідно ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 1222 Цивільного кодексу України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Стаття 1233 Цивільного кодексу України передбачає, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Стаття 1234 Цивільного кодексу України передбачає, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до ст.549 цього Кодексу спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу України.

Згідно із статтею 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, що передбачено ч.2 ст.1247 ЦК України.

Заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

З матеріалів справи встановлено, що заповіт ОСОБА_13 від 13.11.2001 року складено у присутності приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Перекопською І.С. Текст заповіту набраний на комп`ютері. Заповіт власноручно підписаний нею у присутності приватного нотаріуса Перекопської І.С. Особу заповідача нотаріусом встановлено, її дієздатність перевірено. Заповіт ОСОБА_13 від 13.11.2001 року зареєстровано в реєстрі за № 3799.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.11.2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» роз`яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо).

Представником позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 не надано доказів того, що при складанні заповіту спадкодавець не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки, як було зазначено вище, при складанні заповіту його дієздатність перевірено.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_3 посилається на акт судово-психіатричної експертизи № 67 від 28.03.2013 року, однак, цей висновок був зроблений в іншій цивільній справі, з іншим предметом спору та з інших підстав, досліджувався інший період часу (значно пізніший ніж на час складання заповіту) і питання про те, в якому психічному стані перебувала ОСОБА_13 під час складання заповіту, перед експертом не ставилося і експертом не досліджувалося. Тому, акт №67 від 28.03.2013 року не може бути належним та допустимим доказом по справі.

В позові позивач зазначає, що на момент складання заповіту у 2001 році ОСОБА_13 була недієздатною, однак згідно вимог ст.ст. 39, 40 ЦК України, недієздатною особу можна визнати лише на підставі рішення суду та з моменту набрання законної сили рішенням суду про це, але такою рішення позивачем не надано.

Крім того, представником позивача не обґрунтовано та не надано належних доказів того, що саме вказаним правочином (заповітом), було порушено право позивача.

В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, що було відображено в заповіті від 13.11.2001 року, який був досліджений в судовому засіданні, позивачем не доведено протилежного.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Заповіт із вадами волі, тобто складений особою, волевиявлення якої не відповідало її дійсним намірам (внаслідок помилки, обману, насильства), може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи у відповідності до ст.ст. 229, 230, 231 ЦК України.

Заповіт може бути визнаний недійсним як повністю, так і частково. При цьому недійсність окремих частин заповіту не тягне недійсності його в цілому.

Відповідно до п.17 постанови пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року N 7 Про судову практику у справах про спадкування, право на пред`явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Крім того, з матеріалів справи судом встановлено, що 27 квітня 2018 року між ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , укладено Договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності на вказану квартиру належить продавцю - ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом (том №5, а.с. 54-55, 63-64)

Згідно ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Відповідно до ст.1297 цього Кодексу, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Враховуючи викладене вище, відповідач по справі ОСОБА_4 , реалізуючи свої права як спадкоємця за заповітом, прийняв спадщину після смерті ОСОБА_13 та отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме, на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується копіями матеріалів спадкової справи.

Згідно ст.1301 ЦК України Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У матеріалах справи відсутні докази, які могли бути підставою для визнання того, що ОСОБА_4 не мав права на спадкування.

Суд не знаходить правових підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, яке видане на ім`я ОСОБА_4 , а тому вважає, що доводи представника позивача з даного приводу є необґрунтованими.

З огляду на вказане, підстави, які б перешкоджали ОСОБА_4 розпоряджатись належним йому майном, а саме, спірною квартирою, станом на момент укладення договору купівлі-продажу квартири громадянину ОСОБА_5 , були відсутні.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст.321 ЦК України, Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до ст.328 ЦК України, Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Тобто, ОСОБА_5 є добросовісним набувачем права власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Проте, не можуть бути задоволені вимоги позивача про визнання заповіту недійсним, без визначення конкретних дій, що порушують права позивача та обґрунтування їх належними та допустимими доказами, як спосіб захисту, у розумінні ст.16 ЦК України, оскільки на час подання позовної заяви та розгляду справи, права позивача не порушені.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, що під час складання заповіту ОСОБА_13 13.11.2001 року, остання усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними, так як вказаний заповіт був посвідчений особою, уповноваженою на вчинення нотаріальних дій, його форма відповідала вимогам ст.1247 ЦК України і волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його волі, а тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що заповіт ОСОБА_13 , який складений на користь ОСОБА_4 , жодним чином не порушує права ОСОБА_3 , оскільки, жодних доказів того, що її майнове чи немайнове право порушене у наслідок складання заповіту, видачі свідоцтва про право на спадщину та укладення договору купівлі-продажу квартири, позивачем чи її представником, суду не надано. Крім того, до суду не надано жодного належного та допустимого доказу того, що ОСОБА_3 є спадкоємцем ОСОБА_13 або претендує на майно після смерті останньої. Тобто, остання не являється ні спадкоємцем за законом, а ні за заповітом.

Крім того, підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 травня 2018 року, а саме: заходи забезпечення позову у вигляді арешту на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , з наступних підстав.

У відповідності до приписів ч.9 ст.158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення судом рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення уточнених позовних вимог ОСОБА_3 .

На підставі вищевикладеного та керуючись, п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ЗУ «Про нотаріат», ст.ст. 10, 13, 81, 141, 258, 263, 265, 273, 280, 353-354 ЦПК України, ст.ст. 16, 202, 203, 215, 225, 1216, 1217, 1218, 1233, 1234, 1247, 1257 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Уточнений позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Третьої Криворізької державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту, свідоцтва про спадщину та договору купівлі-продажу квартири залишити без задоволення.

Скасувати заходи забезпечення позову у вигляді арешту на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 02 вересня 2019 року.

Суддя: С. В. Ступак