Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 757/55188/16-ц

провадження № 61-26476св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінанс Траст Груп», товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія Глобал Фінанс»,

представник товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Траст Груп» - Вергелес ДенисЄвгенійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року у складі судді Фаркош Ю. А. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 червня 2017 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Траст Груп» (далі - ТОВ «Фінанс Траст Груп»), товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія Глобал Фінанс» (далі - «ФК Глобал Фінанс») про визнання договору факторингу недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що між відкритим акціонерним банком «Ерсте Банк» (далі - ВАТ «Ерсте Банк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк»), та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 70 000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15 % на рік з кінцевим терміном повернення кредиту до 21 вересня 2015 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7 є вона, ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

26 травня 2014 року між ПАТ «Фідобанк» і ТОВ «ФК «Глобал Фінанс» було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з яким до ТОВ «ФК «Глобал Фінанс» перейшло право вимоги за кредитним договором від 22 вересня 2008 року.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 травня 2015 року задоволено позовні вимоги ТОВ «ФК «Глобал Фінанс» та стягнуто з неї, ОСОБА_8, ОСОБА_9 заборгованість за кредитним договором від 22 вересня 2008 року.

18 травня 2015 року між ТОВ «ФК Глобал Фінанс» і ТОВ «Фінанс Траст Груп» було укладено договір про відступлення права вимоги (факторингу), згідно з яким ТОВ «ФК Глобал Фінанс» відступило ТОВ «Фінанс Траст Груп» право вимоги за кредитним договором від 22 вересня 2008 року.

Вважала, що вищевказаний договір про відступлення права вимоги (факторингу) суперечить вимогам закону, оскільки предметом цього договору було відступлення права вимоги за кредитним договором, однак на момент його укладення правоздатність боржника припинилася у зв'язку з його смертю у 2011 року. Таким чином, цей правочин підлягає визнанню у судовому порядку недійсним і вона відповідно до статті 215 ЦК України має право на його оскарження, як заінтересована особа, з якої на підставі рішення суду було стягнуто заборгованість за кредитним договором від 22 вересня 2008 року.

На підставі вказаного ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги (факторингу) від 18 травня 2015 року, укладений між ТОВ «ФК Глобал Фінанс» і ТОВ «Фінанс Траст Груп».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Оскільки позивач не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваним правочином порушуються, не визнаються або оспорюються її права, свободи чи інтереси, крім того, вона не є стороною цього правочину, то підстав для задоволення її позову немає.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 червня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 січня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач не є стороною оспорюваного договору про відступлення права вимоги (факторингу), тому вона не має права оспорювати цей правочин. Щодо укладення договору про відступлення права вимоги після смерті боржника, то відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців), а до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року № 595/0/226-19 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п'яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що укладення відповідачами договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, який за своєю суттю є договором факторингу, суперечить вимогам статті 1077 ЦК України, а тому такий договір підлягає визнанню недійсним на підставі статей 203 та 215 ЦК України.

Крім того, відхиляючи її апеляційну скаргу, апеляційний суд безпідставно посилався на положення статті 514 ЦК України, згідно з якою до нового кредитора переходять права первісного кредитора, та положення статей 1216, 1218 ЦК України, якими визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).Разом з тим, висновки апеляційного суду є суперечливими, оскільки відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу передається право вимоги до боржника, а спадкоємці не є боржниками і вимога до спадкоємців не може бути передана.

Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 вересня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 70 000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15 % на рік з кінцевим терміном повернення кредиту до 21 вересня 2015 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7 є ОСОБА_3, ОСОБА_8 і ОСОБА_9

26 травня 2014 року між ПАТ «Фідобанк» ТОВ і «ФК «Глобал Фінанс» було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з яким до ТОВ «ФК «Глобал Фінанс» перейшло право вимоги за кредитним договором від 22 вересня 2008 року.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 травня 2015 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 23 вересня 2015 року, частково задоволено позов ТОВ «ФК «Глобал Фінанс».

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ТОВ «ФК «Глобал Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 22 вересня 2008 року у розмірі 383 302,46 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ФК «Глобал Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 22 вересня 2008 року у розмірі 383 302,46 грн.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ТОВ «ФК «Глобал Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 22 вересня 2008 року у розмірі 383 302,46 грн.

18 травня 2015 року між ТОВ «ФК Глобал Фінанс» і ТОВ «Фінанс Траст Груп» було укладено договір про відступлення права вимоги (факторингу), згідно з яким ТОВ «ФК Глобал Фінанс» відступило ТОВ «Фінанс Траст Груп» право вимоги за кредитним договором від 22 вересня 2008 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

У статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у ЦК України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

Згідно зі статтями 512-518 ЦК України учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 ЦК України та частини п'ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб'єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З указаного вбачається, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов помилкового висновку, що позивач не є стороною оспорюваного договору факторингу, тому укладення відповідачами цього правочину не свідчить про порушення його прав.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» клієнт банку - це будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

ОСОБА_3 звернулася до суду за захистом, на її думку, порушених прав, як боржник за виконавчим документом, виданим на виконання рішення суду, оскільки заміна кредитора з фінансової установи - банку (ПАТ «Фідобанк») на іншу юридичну особу - ТОВ «Фінанс Траст Груп», а також перехід до останнього права вимоги за кредитним договором від 22 вересня 2008 року свідчить, що позивач є зацікавленою особою та має право на оспорення цього правочину.

Крім того, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди не звернули увагу, що відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У частині третій статті 1079 ЦК України визначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов'язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

З урахуванням вказаного ухвалені у справі судові рішення не можуть бути визнані законними і обґрунтованими, оскільки суди не встановили фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірили доводи сторін і надані на їх підтвердження докази.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.

Разом з тим, враховуючи, що допущені процесуальні недоліки можуть бути усунуті на стадії апеляційного перегляду, Верховний Суд, керуючись завданням цивільного судочинства та одним із основних принципів цивільного судочинства - розумність строків розгляду справи судом, дійшов висновку, що скасуванню відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає оскаржуване судове рішення апеляційного суду з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно дати належну оцінку доводам і поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 червня 2017 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович