П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2019 року м. Київ

Справа №357/2192/18

Резолютивна частина постанови оголошена 16 жовтня 2019 року

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2019 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, ухваленого суддею Кошель Б.І. 10 червня 2019 року, повний текст рішення виготовлено 14 червня 2019 року в приміщенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

Справа №357/2192/18
№ апеляційного провадження:22-ц/824/11706/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Кошіль Б.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , як до спадкоємця після померлої ОСОБА_3 про стягнення боргу, мотивуючи тим, що 04 грудня 2013 року остання взяла у нього в борг грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США під забезпечення її квартири АДРЕСА_1 та зобов`язалась повернути їх за вимогою або укласти договір дарування вказаної квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, кошти не повернула, право власності на майно за адресою АДРЕСА_2 визнано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.09.2017 року за ОСОБА_2 . Позивач звернувся до приватного нотаріуса Дуднік І. В. з вимогою (претензією) до спадкоємця, однак остання повідомила, що спадкова справа закрита та порекомендувала звернутись до суду. А тому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики в розмірі 20 000 доларів США, що еквівалентно 538 000 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 20 000 дол. США., в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 5 380 грн. 00 коп.

Скасовано заходи зустрічного забезпечення позову, застосовані ухвалою суду від 24 квітня 2018 року, якою зобов`язано ОСОБА_1 протягом десяти днів з дня постановлення ухвали внести на депозитний рахунок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області кошти в сумі 10000 грн.

Зобов`язано Білоцерківське управління Державної казначейської служби України Київської області повернути ОСОБА_1 кошти в розмірі 10000 грн. квитанції №0.0..1 від 03.05.2018 року, сплаченого ним на рахунок № НОМЕР_1 , МФО 820172.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, яке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, стягнути з позивача на її користь понесені нею судові витрати.

Зазначає, що предметом спору, що розглядається, є стягнення грошових коштів за борговою розпискою (договором позики).

Предметом доказування у цій категорії справ є факт укладення між сторонами саме договору позики та як його наслідок написання боржником кредитору розписки про отримання в борг грошових коштів, яка має містити умови договору, а також засвідчувати отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Тобто, саме ці обставини в судовому засіданні має довести Позивач.

Разом з тим, відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово- почеркознавчої експертизи № 16882/16883/18-32 від 22.02.2019 року:

«Підпис, що міститься на розписці від 04.12.2013, виконано тією особою, зразки підпису якої надано в якості порівняльного матеріалу ОСОБА_3 , що містяться в наступних документах:

оригінал відомості за січень 2015 року на 1 арк.;

оригінал відомості за лютий 2015 року на 1 арк.;

оригінал заяви ОСОБА_3 до УПФУ ум. Біла Церква від 15.11.2013 на 1 арк.

Дати відповідь на питання відносно підпису, що міститься в розписці від 04.12.2013, не виявилося можливим у зв`язку з тим, що при порівнянні його із наданими на дослідження зразками підпису ОСОБА_3 , які містяться в наступних документах:

оригінал договору № 780094-0 від 07.04.2006 на 8 здвоєних аркушах (16 стор.);

квитанції № 5 житлово-будівельного кооперативу від 26.06.1968 на 1 арк.;

приходному ордері від 26.09.1969 на 1 арк.;

оригіналі заяви від 24.10.2003 на 1 арк.;

оригіналі заяви від 29.09.2003 на 1 арк.;

оригіналі заяви від 27.12.1991 на 1 арк.;

оригіналі відомості за березень 2014рік на 2 арк.;

оригіналі відомості за квітень 2014рік на 1 арк.;

оригіналі відомості за травень 2014рік на 1 арк.;

оригіналі відомості за червень 2014рік на 1 арк.;

оригіналі відомості за липень 2014рік на 1 арк.;

оригіналі відомості за серпень 2014рік на 1 арк.;

були встановлені як співпадаючі так і розбіжні загальні та особисті ознаки одночасно, вони являються несуттєвими, неінформативними, у своїй сукупності є не стійкими, та у комплексі не достатніми для отримання висновку як позитивного так і негативного характеру у будь-якій формі.

Дати відповідь на питання відносно напису «Что подтверждаю, деньги получила» на розписці від 04.12.2013, не виявилося можливим у зв`язку з тим, що при порівнянні його із наданими на дослідження зразками почерку ОСОБА_3, які містяться в наступних документах:

оригіналі заяви від 24.10.2003 на 1 арк.;

оригіналі заяви від 29.09.2003 на 1 арк.;

оригіналі заяви від 27.12.1991 на 1 арк.;

рахунку за е/е №64 від 27.09.2012 зі зразками почерку ОСОБА_3 на його звороті на 1 арк.;

рахунку за е/е №48 від 25.12.2012 зі зразками почерку ОСОБА_3 на його звороті на 1 арк.;

квитанції розрахунків за вересень 1010 року по квартирі АДРЕСА_1 із зразками почерку на його звороті на 1 арк.;

листі із зошиту в клітинку зі зразками почерку ОСОБА_3 від 27.05.2013 на 2 арк. (на 1 здвоєному арк.);

рахунку за телекомунікаційні послуги від 05.01.2012 зі зразками почерку ОСОБА_3 на його звороті на 1 арк.;

були встановлені як співпадаючі так і розбіжні загальні та особисті ознаки одночасно, вони являються несуттєвими, неінформативними, у своїй сукупності є не стійкими, та у комплексі не достатніми для отримання висновку як позитивного так і негативного характеру у будь-якій формі.».

Однак, суд першої інстанції надав оцінку вказаному висновку лише в певній його частині, залишивши поза увагою те, що у даному висновку експерт не вказав однозначно на те, що напис та підпис на розписці від 04.12.2013 року виконаний саме ОСОБА_3 .

Також, відповідно до висновку експерта, підпис, що міститься на розписці від 04.12.2013, виконано тією особою, зразки підпису якої надано в якості порівняльного матеріалу ОСОБА_3 , що містяться в оригіналах відомостей за січень 2015 року та лютий 2015 року, а також в оригіналі заяви ОСОБА_3 до УПФУ у м. Біла Церква від 15.11.2013, які експерт використав як єдиний почерковий матеріал, оскільки вважав, що підписи від імені ОСОБА_3 , що містяться в ньому, виконані однією особою.

В зв`язку з цим, вважаю за необхідне звернути увагу суду на наступне.

По-перше. Написана нібито ОСОБА_3 розписка датується 04.12.2013 роком, а підписи що містяться в оригіналах відомостей, які експерт відніс до зразків підпису групи № 1 в зв`язку з тим, що на думку експерта підписи в них виконані однією особою, були виконані в січні та лютому 2015 року, тобто з великим розривом у часі.

За таких обставин, висновок можливий лише у ймовірній формі.

Вказане також підтверджується й тим, що при дослідженні експертом зразків підписів групи № 2, експерт вказав, що враховуючи: «... виконання даних підписів з великим розривом у часі, висновок можливий лише у ймовірній формі про те, що дані підписи, які надано в якості порівняльного матеріалу, а саме від імені ОСОБА_3 , виконано, ймовірно однією особою (зразки підписів групи М2).».

При цьому до групи № 2 експерт відніс документи в яких підписи від імені ОСОБА_3 були проставлені 2014 році, тобто з меншим розривом у часі, ніж документи датовані 2015 роком.

По-друге. На дослідження експерту Позивачем було надано додаткові матеріали для проведення експертизи, зокрема оригінал заяви ОСОБА_3 до УПФУ у м. Біла Церква від 15.11.2013 року, яка була використана експертом при дослідженні підписів ОСОБА_3 та порівнянні їх між собою.

Однак, згаданий документ не може бути використаний в якості як доказу у справі, так і в якості додаткового матеріалу для проведення експертизи, оскільки невідомо походження даної заяви, тобто якщо заява адресувалася УПФУ, то чому її оригінал знаходиться у Позивача ОСОБА_1 з яким ОСОБА_3 навіть не була знайома.

Зважаючи на те, що висновок експерта містить неоднозначні та навіть суперечливі висновки щодо поставленого на вирішення експертизи питання та не дозволяє достеменно встановити належність проставлення підпису та текстового напису у розписці від 04.12.2013 року саме ОСОБА_3 , то це, в свою чергу спростовує висновок суду про те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції також вважав, що: «... факт звернення позивача у березні 2016 року з вимогою (претензією) повернути борг за вказаним договором позики, до єдиного, на час звернення, спадкоємця - ОСОБА_7 , визнається сторонами та не підлягають доказуванню.».

Суд, з посиланням на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 11.07.2018 року у справі № 495/1933/15-ц, вказав, що: «...стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Не визначено такого порядку і іншим законодавством. Отже пред`явлення вимог може відбуватися як безпосередньо до спадкоємця, так і через нотаріуса.»

Відтак суд дійшов висновку, що «...твердження представника відповідача щодо порушення строку звернення кредитора з вимогою до спадкоємця, визначені cm. 1281 ЦК України спростовано обставинами справи.».

Однак, вказані висновки суду не відповідають обставинам справи та наявним у справі доказам оскільки, як вбачається з наданих 10.06.2019 року в судовому засіданні особистих пояснень Позивача, він у березні 2016 року лише мав розмову з ОСОБА_7 , в ході якої останній повідомив Позивача про смерть ОСОБА_3 , однак жодних відомостей про те, що під час цієї розмови Позивач висловлював вимогу ОСОБА_7 повернути борг за ОСОБА_3 , матеріали справи не містять.

В свою чергу, Відповідач не визнавав та й не міг визнати, з огляду на надані в дійсності Позивачем пояснення, факт звернення Позивача до ОСОБА_7 саме з вимогою повернути борг за договором позики, і такий факт судом не встановлювався.

При цьому, судом було залишено поза увагою те, що Позивач обґрунтовуючи свою позовну заяву вказував, що він лише 15.02.2018 року звернувся до ОСОБА_8 з подібною вимогою.

Також, при вирішенні даного спору суд першої інстанції невірно застосував норми ст.ст. 1281, 1282 Цивільного кодексу України, оскільки, встановивши, що Позивач дізнався про відкриття спадщини у березні 2016 року, а вимогу до Відповідача як до спадкоємця, яка прийняла спадщину, пред`явив 22.02.2018 року, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у Позивача права звернення з претензією кредитора з часу його обізнаності щодо наявності спадкоємців, які прийняли спадщину, в даному випадку з часу коли Позивачеві стало відомо про наявність рішення суду.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_9 підтримав доводи апеляційної скарги.

Інші учасники в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим суд вважав за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, а саме боргової розписки від 04.12.2013 року, ОСОБА_3 , 1938 року народження, отримала від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 20 000 дол. США під забезпечення її квартири АДРЕСА_1 , які зобов`язалась повернути за першою вимогою або укласти договір дарування квартири /а.с. 188/.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 22.02.2019 року № 16882/16883/18-32, підпис від імені ОСОБА_3 на розписці від 04.12.2013 року виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів. Підпис, що міститься на розписці від 04.12.2013 року, виконано тією особою, зразки підпису якої надано в якості порівняльного матеріалу ОСОБА_3 , що містяться в наступних документах: оригіналі відомості за січень 2015 рік на 1арк.; оригіналі відомості за лютий 2015 рік на 1 арк.; оригіналі заяви ОСОБА_3 до УПФУ у м. Біла Церква від 15.11.2013 року на 1 арк.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони погодили при підписанні договору всі необхідні умови договору позики, а саме: суму позики, строк виконання зобов`язання та порядок повернення позики, а надані позивачем докази підтверджують той факт, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору позики та що цей договір між ними було укладено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договір позики, який складено в письмовій формі, та який за змістом повністю відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України, так як договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова розписка позичальника ОСОБА_3 є підтвердженням виконання умов договору позики та про отримання нею від позикодавця ОСОБА_1 у власність грошової суми 20 000 дол. США.

Частиною 1 ст. 527, ст.ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610, ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу .

Як убачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис №283.

З матеріалів спадкової справи №8/2016, заведеної після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 вбачається, що до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу у Київській області Дуднік І.В. 07.04.2016 року звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті померлої тітки ОСОБА_3 - ОСОБА_7 . В заяві зазначено, що інших спадкоємців першої черги за законом немає.

Статтею 1281 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від дня настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 14 квітня 2018 року у справі № 14-53цс18.

Відповідно до пункту 189 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованої Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, установлений статтею 1281 ЦК України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги. Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту.

Таким чином, стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Не визначено такого порядку і іншим законодавством. Отже, пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо до спадкоємця, так і через нотаріуса.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2018 року у справі № 495/1933/15-ц.

Як убачається з матеріалів справи, позивач у березні 2016 року він звертався з вимогою (претензією) повернути борг за договором позики ОСОБА_3 , яка померла у листопаді 2015 року, до єдиного, на час звернення, спадкоємця - ОСОБА_7 , що не заперечувалось сторонами.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, факт звернення позивача у березні 2016 року з вимогою (претензією) повернути борг за вказаним договором позики, до єдиного, на час звернення, спадкоємця- ОСОБА_7 , визнається сторонами та не підлягає доказуванню.

Таким чином, твердження представника відповідача щодо порушення строку звернення кредитора з вимогою до спадкоємця, визначені ст. 1281 ЦК України спростовано обставинами справи.

Відповідно до ч. 1ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною першою ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3ст. 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.

Вiдповiдно до ч.1 ст. 608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язане з його особою i у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини, визначений статтею 1219 ЦК України. Таким чином, за змістом ст.ст. 1216, 1218, 1219, 1281, 1282 ЦК України, у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов`язанням.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статті 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.

Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України позивач заявив вимоги до спадкоємця.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів спадкової справи, 27.04.2016 року до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу у Київській області Дуднік І.В. звернулась ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини після смерті двоюрідної сестри ОСОБА_3 ., однак 10.08.2016 року отримала відмову приватного нотаріуса №320/02-31 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, в зв`язку з тим, що не надала необхідних документів, які підтверджують державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та документів, які підтверджують факт родинних стосунків з померлою.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.09.2017 року по справі №357/9171/16-ц встановлено факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Біла Церква Київської області, є племінницею ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Мінськ Республіки Білорусь, та являється двоюрідною сестрою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21.11.2017 року вищевказане рішення залишено без змін.

У зв`язку з вищевказаними обставинами, 22.02.2018 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Дуднік І.В. з вимогою (претензією) кредитора до спадкоємця в порядку ст. 1281 ЦК України (т.1 а.с. 186).

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Оскільки ОСОБА_2 одноособово прийняла всю спадщину після смерті своєї двоюрідної сестри, а тому зобов`язана нести відповідальність перед кредитором за борговими зобов`язаннями померлої ОСОБА_3 в межах вартості отриманого нею у спадщину майна.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, судом надано належну оцінку всім наданим матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2019 року - залишити без змін

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна