Провадження № 22-ц/4808/1261/19
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Бойчук
П О С Т А Н О В А

07 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Фединяка В.Д.,Девляшевського В.А.,

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» Чирви В.Г. про забезпечення позову у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 26 липня 2019 року під головуванням судді Домбровської Г.В.,

в с т а н о в и в:

ТзОВ «Автокредит Плюс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу № CS00А! від 22.08.2013 у розмірі 319 256, 40 грн.

Одночасно з позовною заявою представником ТзОВ "Автокредит Плюс" Чирвою В.Г. подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій заявник просить накласти арешт на майно ОСОБА_1 , а саме, садовий будинок АДРЕСА_1 площею 73,6 кв.м,. житловою площею 22,5 кв.м., форма власності приватна (1/1), на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 від 20.09.2010.

Заява мотивована тим, що відповідачем протягом тривалого часу не виконувались умови кредитного договору та з боку відповідача допускалися прострочення чергових платежів.

ТзОВ «Автокредит Плюс» у заяві просить застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 з метою недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 26 липня 2019 року у задоволенні заяви відмовлено.

ТзОВ «Автокредит Плюс» подало апеляційну скаргу, яка мотивована тим, що ухвала суду постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають суттєве значення для вирішення справи.

Судом не враховано, що боржник протягом тривалого часу не виконував взяті на себе кредитні зобов`язання, у зв`язку із чим утворилась заборгованість перед ТзОВ «Автокредит Плюс» у розмірі 319 256,40 грн.

Боржник не виходить на зв`язок з Товариством, а предмет лізингу навмисно переховує.

Просять ухвалу суду скасувати, а заяву ТзОВ «Автокредит Плюс» про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 задовольнити.

Апелянтом подано до суду клопотання про розгляд справи без участі представника ТзОВ «Автокредит Плюс».

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про причини неявки не повідомив, хоча про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позовними вимогами в даній цивільній справі є стягнення з відповідача заборгованості за договором фінансового лізингу № CS00А! від 22.08.2013 року у розмірі 319 256, 40 грн.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

За змістом частин другої та третьої ст. 151 ЦПК України підставою для забезпечення позову є заява у якій повинно бути зазначено причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосовувати, з обґрунтуванням його необхідності, а також інші відомості необхідні для забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №183/5864/17-ц прийшов до висновку, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його.

При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Таким чином у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Товариством у заяві про забезпечення позову зазначено, що між ОСОБА_1 та позивачем укладено договір фінансового лізингу, умови якого відповідач не виконував, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість в розмірі 319 256,40 грн. У зв`язку із цим ТзОВ «Автокредит Плюс» прийшло до висновку про наявність ризиків невиконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог та необхідність застосування заходів забезпечення позову.

Судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що заява позивача не містить належного обґрунтування необхідності застосування заходів забезпечення позову. Припущення позивача про можливість утруднення виконання рішення суду не є достатньою підставою для забезпечення позову у запропонований спосіб, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні заяви позивача, суд обґрунтовано виходив з того, що єдиною підставою для забезпечення позову відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України є наявність обставин, що можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або забезпечити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», відповідно до якого, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд першої інстанції, застосувавши вищенаведені положення цивільного процесуального закону та врахувавши обставини справи, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки накладення арешту на нерухоме майно, яке належить відповідачу, на даному етапі розгляду справи є недоречним та необґрунтованим видом забезпечення позову у справі з огляду на те, що матеріали справи не містять переконливих доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Колегія суддів також враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може привести до порушення прав і законних інтересів учасників процесу або інших осіб, зокрема інших співвласників нерухомого майна.

Апеляційний суд приходить до переконання, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням вимог матеріального та процесуального права, тому її слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Підстав для скасування ухвали з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду від 26 липня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений та підписаний 07 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.Д. Фединяк В.А. Девляшевський