П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2019 року

м. Рівне

Справа № 564/138/19

Провадження № 22-ц/4815/1342/19

Головуючий у Костопільському районному суді:

суддя Олійник П.В.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

в м. Костопіль Рівненської області 29 липня 2019 року

Повний текст складено: 05 серпня 2019 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 29 липня 2019 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року в суд звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі АТ КБ "Приватбанк") з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи його, позивач покликався на укладений між сторонами 08 грудня 2014 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 3 800 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте у зв`язку із тим, що останній порушував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка складається з: 4 650,59 гривень відсотки за користування кредитом; 6 938,28 гривень пеня; а також штрафи, відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 гривень фіксована частина та 579,44 гривень процентна складова.

З наведених міркувань просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 12 668,31 гривень та судові витрати в сумі 1 921 гривні.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 23 січня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання.

У поданому на позов відзиві відповідач позовні вимоги банку визнавав частково. Стверджував, що нараховані позивачем проценти є недостовірними та необґрунтованими. Також одночасне стягнення пені та штрафів заборонено законом, оскільки це є одним видом цивільно-правової відповідальності за одне і те ж порушення. Вважав, що загальний розмір заборгованості становить 5 114,18 гривень, де 3 800 - заборгованість за кредитом, 114,18 гривень - відсотки та 1 200 гривень - пеня. Тому в задоволенні решти позовних вимог, а саме 23 739,97 гривень, з яких 4 536.41 гривень заборгованість по відсотках, 500 та 574,44 гривні суми штрафів і 5 738,28 гривень пені необхідно відмовити.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області у задоволенні позову відмовлено.

На рішення суду АТ КБ "Приватбанк" подано апеляційну скаргу, де покликалось на його незаконність і необґрунтованість, яка полягали у невідповідності викладених у ньому висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося, що укладений 08 грудня 2014 року договір про надання банківських послуг з огляду на ст. 204 ЦПК України є правомірним, укладений належним чином, при досягненні сторонами згоди щодо усіх його істотних умов. Цей договір ніким не оспорювався, і, в свою чергу, розрахунок заборгованості не спростовано, не доведено й самої її відсутності, зустрічні позовні вимоги не пред`явлені, отож кредитні зобов`язання не заперечуються, тому суд помилково відмовив в задоволенні частини позовних вимог. Покликалось на постанову Верховного Суду від 07 березня 2018 року в справі №755/18246/15-ц, де зазначено, що Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору.

З викладених мотивів просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як встановлено судом першої інстанції та видно з матеріалів справи, 08 грудня 2014 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", в якій зазначено, що вказана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом, позивач як на підставу для його задоволення посилався на те, що в порушення умов договору від 08 грудня 2014 року та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконував у повному обсязі та станом на 01 жовтня 2019 року утворилася заборгованість за договором, яку визначено у загальному розмірі 12 668,31 гривень, з яких: 4 650,59 гривень відсотки за користування кредитом; 6 938,28 гривень пеня; а також штрафи, відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг: 500,00 гривень фіксована частина та 579,44 гривень процентна складова.

При цьому, на підтвердження погодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" надано до матеріалів позовної заяви копію анкети-заяви відповідача, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також розрахунок заборгованості.

Ухвалюючи рішення про відмову банку в задоволенні позову, суд попередньої інстанції, взявши до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 03 липня 2019 року в справі 342/180/17, правильно виходив із відсутності підстав, які підтверджують факт того, що сторони обумовили у письмовому виді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Оскільки витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт і Умов та Правил надання банківських послуг не містять підпису ОСОБА_1 , а тому їх не можна вважати частиною укладеного 08 грудня 2014 року кредитного договору.

Згідно з ч.ч. 1,2,3,4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Проте, як видно з матеріалів справи, ані витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", ані витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку не містять підпису ОСОБА_1 .

При цьому й анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, окрім особистих даних останнього, не містить жодних даних щодо умов кредитування.

Умови і Правила надання банківських послуг АТ КБ "Приватбанк" з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

У справах споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну, рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, про те, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

При цьому, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`являв, тому відмова останньому в задоволенні позовних вимог є законною.

Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано та відповідно до викладеного Великою Палатою Верховного Суду правового висновку відмовив банку в задоволенні позову, оскільки вимоги останнього не підлягають задоволенню з підстав необґрунтованості.

Доводи апеляційної скарги колегією суддів визнаються безпідставними та такими, що не ґрунтуються на міркуваннях для достатнього скасування оскаржуваного рішення суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 29 липня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

Н.М. Ковальчук