КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 759/16888/18 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Коваль О.А.

01 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Шахової О.В., Вербової І.М.,

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві та ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Управління державної казначейської служби України у Святошинському районі міста Києва про стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Управління державної казначейської служби України у Святошинському районі міста Києва та просила стягнути моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. завдану бездіяльністю Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві при здійсненні виконавчого провадження № 33804253 від 09.08.2012.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Держави Україна в особі Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві у рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 грн. шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України, відкритого в установленому законом порядку в Управлінні державної казначейської служби України у Святошинському районі міста Києва. В решті вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 просить змінити рішення суду першої інстанції, збільшивши розмір відшкодування моральної шкоди до 50 000 грн. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/11227/2019
В обґрунтування своїх доводів вказує, що до теперішнього часу рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24.11.2009 не виконано, що вказує на бездіяльність з вини службових осіб органу державної влади - виконавчої служби. Зазначає, що позивач зазнала глибоких душевних страждань, у зв`язку з тим, що службові особи Святошинського РВ ДВС м. Києва допустили надмірне тривале провадження з 09.08.2012 по дату подання позовної заяви, а в період з 01.07.2016 по 12.02.2018 виконавче провадження взагалі не здійснювали через втрату з їх вини виконавчого листа. Звертає увагу на те, що позивач є інвалідом другої групи, окрім пенсії у зв`язку з інвалідністю інших доходів не має, тому виконання рішення суду має істотне значення. Визначений розмір відшкодування відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні.

В апеляційній скарзі Святошинський районний відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовити у повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на не дослідження та в повній мірі не встановлено обставин справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що до 11.02.2016 здійснювались виконавчі дії. Зазначає, що стягувач не отримувала кошти з боржника, оскільки останній не працевлаштований, доходів не отримує, транспортний засіб знаходиться у розшуку, а нерухоме майно передано в іпотеку іншому стягувачу.

У відзиві на апеляційну скаргу Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу. Зазначає, що прийняття двох рішень про призначення експерта для оцінки нерухомого майна боржника ніяким чином не вплинуло на стягнення коштів з останнього, оскільки ці рішення не були реалізовані. Звертає увагу на те, що лише один з об`єктів нерухомого майна боржника має іпотечне обтяження, тобто не має перешкод ля опису і підготовки для реалізації щодо іншого об`єкта.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали свою апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній, заперечували проти апеляційної скарги Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві та просили останню залишити без задоволення.

Відповідачі в судове засідання свого представника не направили будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності відповідачів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції враховував норми законодавства, оцінював належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховував встановленні в судовому засіданні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги, є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, моральна шкода підлягає стягненню на користь позивача у розмірі 3 000 грн. .

З таким висновком суду повністю не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.11.2009, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу позовні вимоги задоволено й вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 504 189 грн. 27 коп. та судові витрати (т. 1, а. с. 9-10).

21.06.2010 на виконання вищевказаного рішення суду Шевченківським районним судом м. Києва видано відповідний виконавчий лист (т. 1, а. с. 11).

09.08.2012 старшим державним виконавцем відділу ДВС Святошинського РУЮ у м.Києві винесено постанову про відкриття виконавчого повадження № 33804253. 09.08.2012 - постанову про приєднання виконавчого провадження № 33804253 до зведеного виконавчого провадження № 34314021 (т. 1, а. с. 12).

Згідно виконавчого провадження, відповідно до ухвали суду від 11.02.2019 вбачається, що жодних виконавчих дій до 11.02.2016 не вчинялося.

11.02.2016 державним виконавцем було винесено постанову про розшук майна боржника.

19.03.2016 зупинено виконавче провадження у зв`язку із розшуком транспортного засобу боржника, 23.07.2016 призначено експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, 16.11.2018 винесено постанову про арешт коштів боржника.

23.02.2017, 18.05.2017 проводився виклик боржника.

23.02.2017 направлялася вимога до Державної міграційної служби України, Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України.

Згідно листа за підписом начальника відділу ДВС Святошинського РУЮ у м.Києві від 14.03.2017 № 3701/15.8-25 вбачається, що оригінал вказаного виконавчого документа було втрачено 01.07.2016 (т. 1, а. с. 13).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.02.2018 відповідне подання Святошинського районного відділу ДВС м. Києва задоволено, прийнято рішення про видачу дубліката виконавчого листа, який було втрачено (т. 1, а. с. 17-20).

16.11.2018 здійснювався запит про наявність у боржника будь-якого майна.

16.11.2018 винесена постанова постанова про арешт майна божника та про арешт коштів божника.

Здійснювався запит до МВС України на наявність будь-якого майна у боржника, з`ясовувалась наявність у боржника земельної ділянки, тощо.

На даний час рішення суду від 24.11.2009 про стягнення з боржника на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 504 189 грн. 27 коп. так і не виконано, жодної копійки на користь стягувача так і не стягнуто.

Позивач зазначила, що внаслідок такої протиправної поведінки вона зазнала глибоких душевних страждань, як інвалід другої групи, яка окрім відповідної пенсії немає жодного доходу, та як особа, яка особливо потребує виконання рішення суду в частині стягнення з боржника на її користь грошей.

Враховуючи вищевикладене ОСОБА_1 звернулася до суду із відповідним позовом.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Суб`єктами завдання шкоди є органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, а також їх посадові чи службові особи.

Частина друга статті 19 Конституції України Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 5 ст. 55 Конституції України передбачено, що кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний:1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання;4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом;5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки. Цією ж нормою передбачені і права державного виконавця під час вчинення виконавчих дій.

Відповідно до ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

У пункті 1 ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що «Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою, і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції».

Статтями 13, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.

Пунктом 101 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 роз`яснено, що судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави.

Пленум Верховного Суду України у п. 16 Постанови «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 року № 9 роз`яснив, що суди мають суворо додержувати передбаченого ст. 56 Конституції права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що моральна шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень гарантує громадянам право на її відшкодування за рахунок держави.

Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії», заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

В одній з перших справ проти України, в якій ЄСПЛ розглядав питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень, Суд нагадав свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року № 18966/02).

Забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язковим держави. При цьому, держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним.

У справі «Скордіно проти Італії» Європейського Суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень.

Встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.11.2009, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу позовні вимоги задоволено й вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 504 189 грн. 27 коп. та судові витрати.

З моменту прийняття судом відповідного рішення на користь ОСОБА_1 пройшло майже 10 років, що є надмірним строком по невиконанню рішення суду.

Таке невиконання рішення суду є наслідком бездіяльності державного виконавця в частині належного та ефективного виконання, серед якого зокрема і відсутність виконавчих дій в період з 09.08.2012 по 11.02.2016; втрата Святошинським районним відділом ДВС м. Києва виконавчого листа з 01.07.2016 по 12.02.2018, відсутність застосування дієвих методів виконання рішення суду та взагалі їх застосування хоча до лютого 2016 року.

Отже, відповідач 1 є суб`єктом, що належить до суб`єктів, які завдають шкоду, характер правовідносин свідчить про те, що права позивача фізичної особи порушені протиправною бездіяльністю Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, Святошинським районним відділом Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві на підтвердження своїх вимог не надано суду належних та допустимих доказів.

Доводи апеляційної скарги Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві не можуть бути підставою для відмовою у задоволенні в повному обсязі позовних вимог, оскільки дії держаної виконавчої служби не призвели до виконання рішення суду, хоча б частково.

Враховуючи вищевикладене та тривале невиконання судового рішення, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про необхідність стягнення моральної шкоди правильними.

Разом з тим колегія суддів не може погодитись із визначеним розміром, враховуючи наступне.

У справі «Харук та інші проти України» (рішення від 26.07.2012 [комітет], заява № 703/05 та 115 інших заяв, п. 24 - 25), а також у ряді інших справ проти України, які стосувались тривалого невиконання рішень національних судів, ЄСПЛ, беручи до уваги принципи визначення розміру компенсації, яка присуджується у випадку встановлення порушення Конвенції щодо невиконання рішень в подібних справах, визнав розумним та справедливим присудити 3000 євро кожному заявнику в заявах, що стосуються невиконання рішень тривалістю більше трьох років, та 1500 євро кожному заявнику в інших заявах. Зазначені суми є відшкодуванням будь-якої матеріальної і моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат.

ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, пп. 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», № 21071/05, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення у справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року, п. 100).

У п. 78 рішення у справі «Мельниченко проти України» (рішення від 19 жовтня 2004 року) (заява N 17707/02) зазначено, що Суд повторює, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави (див. mutatis mutandis, "The Sundday Times проти Великобританії" (N 1) (стаття 50), рішення від 6 листопада 1980 р., серія А N 38, с. 17,параграф 41, та "Пробстмеїр проти Німечинни", рішення від 1 липня 1997 р., Доповіді 1997-VI, с. 1140, параграф 77).

Аналіз наведених рішень дає підстави вважати, що при визначенні розміру моральної шкоди суди повинні враховувати саме вимоги Конвенції, а не з усталену практику судів та вимог національного законодавства.

Але на вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув

Також аналіз рішень ЄСПЛ дає можливості зробити висновок про те, що за схожими обставинами відповідний суд стягує моральну шкоду у розмір, яка дорівнює середньої заробітної плати у Європі у разі встановлення факту заподіяння моральної шкоди.

За наведеного, враховуючи встановлення завдання позивачу моральної шкоди, у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, колегія суддів вважає за можливим визначити такий розмір відповідно до середньої заробітної плати у м. Києві, (на час виникнення спірних правовідносин та винесення рішення), внаслідок чого стягнути на користь позивача 16 000 грн.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди підлягає зміни та стягнення на користь ОСОБА_1 з Держави Україна в особі Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві у рахунок відшкодування моральної шкоди 16 000 грн., шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України, відкритого в установленому законом порядку в Управлінні державної казначейської служби України у Святошинському районі міста Києва.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 знайшли своє часткове підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374. 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року в частині стягнення моральної шкоди змінити, у зв`язку з чим абзац другий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Держави Україна в особі Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві у рахунок відшкодування моральної шкоди 16 000 грн., шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України, відкритого в установленому законом порядку в Управлінні державної казначейської служби України у Святошинському районі міста Києва.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 02.10.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова