ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/7223/18Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М.
Провадження № 22-ц/817/816/19 Доповідач - Сташків Б.І.
Категорія - 307010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Костів О. З., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря Сович Н.А.

та сторін позивача ОСОБА_1 її представника ОСОБА_2 М, відповідача ОСОБА_3 її представника ОСОБА_4 , представника відповідача Рогачинської сільської ради Бережанського району Тернопільської області- Горського О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 607/7223/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 квітня 2019 року, ухваленого суддею Братасюком В.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Рогачинської сільської ради Бережанського району Тернопільської області, треті особі Перша Тернопільська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 , Рогачинської сільської ради Бережанського району Тернопільської області, треті особі Перша Тернопільська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним, посвідченого 24 липня 2015 року головою Рогачинської сільської ради Бережанського району Тернопільської області в реєстрі №40.

В обґрунтуванні позовних вимог, позивач просила визнати заповіт недійсним, як такий, що був посвідчений з порушенням Закону , а саме в тексті заповіту не зазначено часу і місця його складення; заповіт посвідчено неповноважною особою і поза місцем реєстрації проживання спадкодавця та за відсутності обізнаності спадкодавця щодо дійсного змісту заповіту.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Рогачинської сільської ради Бережанського району Тернопільської області, треті особі Перша Тернопільська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним, посвідченого 24 липня 2015 року головою Рогачинської сільської ради Бережанського району Тернопільської області в реєстрі №40 - відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду від ОСОБА_1 поступила апеляційна скарга, в якій скаржник просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Вказує, що оскаржуваний заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення та вчинений особою, яка не мала на це права, так як на сільського голову ОСОБА_7 О ОСОБА_8 . виконавчий комітет не приймав рішення про накладення обов`язків вчиняти дії, а тому вважає це рішення неправомірним та необґрунтованим у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що рішення суду не ґрунтується на належних та допустимих доказах. Крім цього вказує, що судом допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення по справі, зокрема суд не звернув уваги на порушення принципу територіального округу, оскільки ОСОБА_9 не був зареєстрований та не проживав на території Рогачинської сільської ради на час укладення заповіту.

Від ОСОБА_3 поступив відзив на апеляційну скаргу, в якій відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зокрема вказує, що докази позивача ґрунтуються на припущеннях та не спростовують висновки суду, які відповідають обставинам справи.

Відповідач вважає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , на підставі поданих сторонами доказів, оцінених належним чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що волевиявлення ОСОБА_10 спрямоване на передачу майна саме ОСОБА_3 та зафіксоване в оспорюваному заповіті від 24 липня 2015 року, було вільним та відповідало його волі. Зазначає, що доказів протилежного позивач у порядку статті 11 ЦПК України суду не надала.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_11 підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити, посилаючись на доводи викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_3 , її представник ОСОБА_4 , представник відповідача Рогачинської сільської ради Бережанського району Тернопільської області- Горський О.І. в судовому засіданні заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частини третьої статті З ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, ' що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1234 ЦК України передбачено, що право на заповіт має фізична особа з повного цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із 'зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів (державних, приватних), а у населених пунктах, де немає нотаріусів, певні нотаріальні дії, в тому числі і посвідчення заповітів, здійснюється уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, що затверджений наказом Міністерства юстиції України № 3306/5 від 11 листопада 2011 року (далі - Порядок) визначено порядок посвідчення заповіту.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дядько позивачки - ОСОБА_10 . Батько позивачки ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та -був рідним братом померлого дядька ОСОБА_10 .

ОСОБА_10 мав зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , проживав один.

Після смерті ОСОБА_10 відкрилася спадщина на належне йому майно, у тому числі на означену квартиру.

Спадкоємців першої черги та спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині у померлого немає.

Після смерті ОСОБА_10 , першою Тернопільською державною нотаріальною конторою, 12 квітня 2017р. відкрито спадкову справу №260/2017.

13 квітня 2017р. Позивач ОСОБА_1 звернулася із заявою про прийняття спадщини, однак листом від 05 липня 2017р. за вих. № 2369/02-14 отримала відповідь в якій йдеться, що ОСОБА_1 не подала документів, які підтверджують факт родинних відносин між позивачкою і ОСОБА_10 ..

З метою встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_1 (дівоче прізвище - ОСОБА_13 ) та померлим ОСОБА_10 , позивач звернулась із заявою про встановлення факту родинних відносин до Тернопільського міськрайонного суду.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2018р. розглянута цивільна справа № 607/8630/17 - встановлено факт родинних відносин між позивачем ОСОБА_1 , зокрема, у тому, що померлий ОСОБА_10 є рідним дядьком ОСОБА_1 .

Під час розгляду цивільної справи № 607/8630/17 про встановлення факту родинних відносин між позивачем ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_10 було з`ясовано, що в матеріалах спадкової справи, заведеної Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_10 міститься заповіт, складений 24 липня 2015 року ОСОБА_10 , яким він на випадок смерті робить заповідальне розпорядження, змістом котрого все своє майно, в тому числі квартиру в АДРЕСА_1 , заповідає відповідачу ОСОБА_3 , яка є племінницею спадкодавця.

Означений заповіт від 24 липня 2015р. складено та посвідчено головою Рогачинської сільської Ради Бережанського району Тернопільської області.

Також, судом встановлено, що після смерті ОСОБА_10 , з заявами про прийняття спадщини за законом звернулися ОСОБА_5 та ОСОБА_6 яким також листами від 05 липня 2017 року, нотаріусом запропоновано подати документи, що підтверджують родинні відносини з спадкодавцем.

За змістом ч.З ст.1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, а також положеннями статті 56 Закону України від 02 вересня 1993 року «Про нотаріат».

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про нотаріат» у редакції, що діяла на момент посвідчення заповіту, у. сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють у тому числі таку нотаріальну дію, як посвідчення заповітів (крім секретних).

Відповідно до пунктів 1, 2 Закону України «Про нотаріат» № 280/97-ВР від 21 травня 1997 року (в редакції від ЗО жовтня 2014 року, чинній на момент вчинення спірного заповіту; далі - Закон № 280/97-ВР), нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

У населених пунктах, де немає нотаріусів, заповіти (крім секретних), посвідчують уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування, (пункт 2 ч.І ст.37 Закону України «Про нотаріат»).

Пунктом 1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року №3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 р. за №1298/20036, визначено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Визначення терміну «орган місцевого самоврядування» викладено у статті 1 Закону України від 21 травня 1997 року «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до якої представницький орган місцевого самоврядування - це виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України від 02 червня 2015 року за № №490-VIII «Про місцеве самоврядування в Україні» , чинного на час складення заповіту, ( далі- Закону № №490-VIII ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

В статтях 25,26 Закону №490-VIII ВР, визначено загальні повноваження та виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад 'щодо забезпечення організаційно-правової основи місцевого самоврядування.

Виконавчим органом сільської ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень (частина 1 ст.51 Закону № №490-VIII ВР).

Частиною першою статті 11 Закону №490-VIII ВР визначено, що виконавчими органами сільських, селищних, міських,районних у містах рад (у разі їх створення) є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади (частина друга статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до частин першої, третьої статті 12 Закону №490-VIII ВР сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста. Сільський, селищний, міський голова очолює виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради, головує на її засіданнях.

Підпунктом 5 пункту б ч.І ст.38 Закону №490-VIII ВР визначено, що до відання виконавчих органів сільських рад належать делеговані повноваження щодо вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання.

Частиною 6 ст.59 Закону №490-VIII ВР передбачено, що виконавчий комітет сільської ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Виходячи із викладеного, можна зробити висновок, що виключно виконавчий комітет сільської ради, а не сільський голова наділений повноваженнями покладати на посадову особу цього органу місцевого самоврядування вчиняти функції щодо вчинення нотаріальних дій,в тому числі посвідчення заповітів.

Відповідно до частини 8 ст.59 та пункту 20 ч.4 ст.42 №490-VIII ВР розпорядження сільського голови, як акт посадової особи органу місцевого самоврядування, може ним видаватись виключно в межах своїх повноважень. Такі повноваження, в свою чергу, визначені у главі 3 пункті 20 ч.4 ст.42 Закону № 490-VIII ВР, за яким до компетенції сільського голови не входить право визначати особу, відповідальну за здійснення нотаріальних дій у органі місцевого самоврядування.

Із матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що рішенням першої сесії Рогачинської сільської ради шостого скликання № 6 від 18 листопада 2010 року затверджено персональний склад виконавчого комітету сільської ради у складі голови- сільського голови Нич О.Є.; секретаря сільської ради- Легету М.В.; заступника сільського голови- ОСОБА_14 ; членів виконавчого комітету- ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18

Розпорядженням сільського голови № 30 від 19 листопада 2010 року призначено відповідальною особою за виконання нотаріальних дій секретаря сільської ради Легату М.В.

Рішенням Рогачинської сільської ради шостого скликання двадцять перша сесія від 31 березня 2014 року №210, достроково припинено повноваження та звільнено секретаря сільської ради ОСОБА_19 у зв`язку з виходом на пенсію з 31 березня 2014 року. Обов`язки секретаря сільської ради покладено на сільського голову ОСОБА_20 .

Пунктом 2 частини другої розділу1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими, особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України за №3306/5 від 11 листопада 2011 року, передбачено, що нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Виходячи з викладеного, голова Рогачинської сільської ради не був наділений правом вчиняти нотаріальні дії, оскільки в цей період був створений виконавчий комітет, якому були делеговані повноваження покладати на посадову особу цього органу місцевого самоврядування функції щодо вчинення нотаріальних дій, а також рішення з цього питання виконавчим комітетом не приймалося.

Вказаний висновок узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 12 червня 2019 року у справі №607/15112/17-ц, від 24 жовтня 2018 року у справі №673/416/16-ц.

Статтею 7 Закону України «Про нотаріат» визначено, що при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної' Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України.

Відповідно до статті 43 Закону України «Про нотаріат», в редакції, чинній на момент посвідчення заповіту, -при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. ,

Статтею 47 вказаного Закону передбачено, що не приймаються для вчинення нотаріальних дій документи, що мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережені виправлення, документи, текст яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також написані олівцем.

Статтею 49 Закону України «Про нотаріат», та пунктом 13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 редакція якої діяла на момент виникнення спірних правовідносин, при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які особисто звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Установлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які унеможливлюють будь-які сумніви щодо особи громадянина (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, але не є громадянином України, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення водія, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, та ін.

За змістом статті 1 Закону України від 02.06.2015 року за №490-VIII «Про місцеве самоврядування в Україні», чинний на момент складання заповіту, територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; адміністративно-територіальна одиниця - це область, район, місто, район у місті, селище, село; представницький орган місцевого самоврядування - це виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

З урахуванням наведених норм, представницький орган місцевого самоврядування наділяється правом представляти інтереси територіальної громади відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Згідно із статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування 'в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до підпункту 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів цивільного стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) .

Таким чином, орган місцевого самоврядування уповноважений посвідчувати заповіти (крім секретних) осіб, які належать до територіальної громади, інтереси якої представляє цей орган місцевого самоврядування.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_10 , був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , а час від часу, в літній період, приїжджав до відповідачки- племінниці ОСОБА_3 у село Волиця, що входить територіально до складу Рогачинської сільської ради Бережанського району Тернопільської області. Ці обставини підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_21 ,, ОСОБА_22 , ОСОБА_23 .

Згідно з частиною першою статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому(гуртожиток, готель, тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

При цьому, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Проживання тимчасово заповідача у відповідачки ОСОБА_3 у літній період не свідчить про його постійне місце проживання в с.Волиця Бережанського району.

Здобуті докази дають підстави зробити висновок, що заповідач ОСОБА_10 не входив до територіальної громади с. Рогачин Бережанського району Тернопільського району, у зв`язку з чим сільський голова є неуповноваженою особою на посвідчення складеного ОСОБА_10 заповіту, що спростовує доводи відповідача про те, що законодавець не встановлює вимоги щодо посвідчення заповіту посадовою особою органу місцевого самоврядування за місцем реєстрації заповідача.

Така позиція узгоджується з позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 19 червня 2019 року у справі №136/576/16-ц.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини « Серков проти України», заява № 39766/05, ріш.07.07 2011 року,у п.п.35,36., Суд визнає, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд зобов`язаний переконатися у тому, що спосіб у який тлумачиться та застосовується національне законодавство, приводить до наслідків сумісних із принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Вона також відсилає, щоб законодавство було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні. Завдання здійснення правосуддя що є повноваженням судів полягає саме у розсіюванні тих сумніві щодо тлумачення які залишаються враховуючи зміни у повсякденній практиці.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

3гідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, якою передбачено, зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

В позовній заяві і в судовому засідання позивач ОСОБА_1 не ставила вимоги про визнання заповіту недійсним з підстав невідповідності волевиявлення заповідача.

Виходячи з наведеного, можна зробити висновок, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо цей правочин є нікчемний, позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосовує відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Така позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц., та у постанові від 04 червня 2019 року у справі за №916/3156/17, якими Верховний Суд відступив від висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц,від07листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину, вказавши, що недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.

З огляду на вказане, апеляційний суд прийшов до висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив в позові про визнання правочину недійсним, оскільки визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, так як не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону.

Разом з тим колегія вважає, що мотиви відмови в мотивувальній частині рішення суду є невірними, оскільки заповіт посвідчений 24 липня 2015 року Рогачинською сільською радою Бережанського району є нікчемним, в силу закону, оскільки сільський голова не тільки не був наділений правом уповноважувати членів виконавчого комітету здійснювати нотаріальні дії, а і не був наділений таким правом особисто вчиняти нотаріальні дії. На час складення заповіту на території громади був створений виконавчий комітет, якому були делеговані повноваження щодо покладання на посадових осіб виконавчого комітету функції щодо вчинення нотаріальних дій, а таких рішень виконавчий комітет не приймав. Сільський голова також посвідчив заповіт особи, яка не проживала на території територіальної громади, інтереси якої представляє Рогачинська сільська рада, порушивши принцип територіального округу.

Належним способом захисту у подібному випадку є саме визнання відповідного права (пункт 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України) або застосування наслідків недійсності правочину.

За таких обставин колегія вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договору недійсним слід залишити без змін, змінивши мотивувальну частину рішення, яким підтвердити нікчемність правочину заповіту.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст.367, 376, 381-384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 квітня 2019 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови 11 жовтня 2019 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Костів О.З.

Судді: Щавурська Н.Б.