Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 266/409/17-ц

провадження № 61-36315св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «СРЗ»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07 липня

2017 року в складі судді Д`яченка Д. О. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 30 серпня 2017 року в складі колегії суддів: Ткаченко Т. Б.,

Зайцевої С. А., Кочегарової Л. М.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ» (далі - ТОВ «СРЗ») про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 10 серпня 2007 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом ТОВ «СРЗ» від 13 січня 2017 року № 10 його було звільнено з роботи за появу на роботі у стані алкогольного сп`яніння на підставі пункту 7 частини першої статті 40 КЗпП України. Вважав вищевказаний наказ незаконним та безпідставним, оскільки його звільнено за відсутності згоди профспілки. Також посилався на те, що його нетверезий стан медичним висновком не підтверджений, проходження медичного огляду йому ніхто не пропонував, а пояснення надавав під тиском працівників служби охорони підприємства.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив суд визнати звільнення за наказом від 13 січня 2017 року № 10 на підставі пункту 7 статті 40 КЗпП України незаконним, поновити негайно його на посаді стивідора групи стивідорних робіт служби транспорту департаменту логістики та забезпечення ТОВ «СРЗ» з виплатою щомісячного заробітку та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 січня 2017 року по день ухвалення рішення.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 07 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 30 серпня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач з`явився на роботу в стані алкогольного сп`яніння та факт його знаходження у такому стані підтверджено протоколом його затримання з різким запахом алкоголю під час робочої зміни, актом відмови від проходження медичного огляду та власноручними поясненнями позивача щодо знаходження його у стані алкогольного сп`яніння із зазначенням кількості розпитого спиртного, тому його вимоги не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2018 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопада 2017 року ТОВ «СРЗ» подало заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу з суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами.

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 2007 року по 16 січня 2017 року працював у ТОВ «СРЗ», остання посада стивідор групи стивідорних робіт служби транспорту департаменту логістики та забезпечення ТОВ «СРЗ».

15 грудня 2016 року ОСОБА_1 був затриманий на робочому місці начальником зміни та охоронців, з різким запахом алкоголю, що підтверджено протоколом про затримання від 15 грудня 2016 року № 76.

Від проходження медичного огляду ОСОБА_1 відмовився.

Відповідно до пояснень ОСОБА_1 від 16 грудня 2016 року він дійсно знаходився у стані алкогольного сп`яніння на території ТОВ «СРЗ» у робочий час під час робочої зміни з 19 годин 00 хвилин 15 грудня 2016 року, була розпита пляшка горілки.

21 грудня 2016 року ТОВ «СРЗ» звернулося з поданнями до Первинної профспілкової організації працівників ТОВ «СРЗ» у структурі КВПУ ВПС «Захист справедливості» та Всеукраїнської профспілки «Захист справедливості» щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади на підставі пункту 7 статті 40 КЗпП України.

12 січня 2017 року на засіданні Первинної профспілки ТОВ «РЗС» у структурі КВПУ ВПС «Захист справедливості» вирішено відмовити у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 7 статті 40 КЗпП України, що підтверджується відповідним протоколом засідання.

Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості» відмовила у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 з ТОВ «СРЗ» на підставі пункту 7 статті 40 КЗпП України, що підтверджується листом профспілки від 13 січня 2017 року. У обґрунтування такої відмови профспілка рекомендувала адміністрації підприємства ознайомитися з постановами Пленуму Верховного Суду України та судовою практикою за 2012 рік.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Пунктом 7 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці (частина перша статті 148 КЗпП України).

Відповідно до частини третьої статті 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Частиною третьою статті 252 КЗпП України передбачено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинне бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Згідно із частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Отже, розглядаючи трудовий спір, суд повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Виходячи з наведених норм та враховуючи те, що необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Оскільки зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (статті 8 Конституції України, статті 3 ЦК України, статей 1, 213 ЦПК України 2004 року) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеними фактами».

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушення його законних прав.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справах № 6-703цс15 та 6-119цс15).

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 10, 60 ЦПК України 2004 року),встановивши, що позивачем було грубо порушено трудову дисципліну, зокрема поява на своєму робочому місці у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджено протоколом його затримання з різким запахом алкоголю під час робочої зміни, актом відмови від проходження медичного огляду та власноручними поясненнями позивача щодо знаходження його у такому стані та з урахуванням необґрунтованості рішень профспілкових органів, які не містять посилання на правове обґрунтування незаконності притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи, або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності є порушенням його законних прав, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відбулось із дотриманням норм трудового законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 07 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області

від 30 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

В. П. Курило