Справа № 343/1126/18
Провадження № 22-ц/4808/1194/19
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І. І.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.,

суддів: Матківського Р.Й., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника апелянта ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду, ухвалене у складі судді Керніцького І.І. 07 червня 2019 року в м. Долина,

в с т а н о в и в:

19.06.2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначив, що він є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 . В належному йому житловому будинку проживає він, його батько, дружина та дочка. Також в будинку зареєстрований його брат ОСОБА_3 , який більше року проживає в будинку їхньої бабусі по АДРЕСА_2 . Незважаючи на те, що відповідач не проживає в належному йому житловому будинку, він відмовляється в добровільному порядку знятись з реєстрації місця проживання та зареєструватись за фактичним місцем проживання, натомість влаштовує скандали та перешкоджає йому вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Також реєстрація відповідача в належному йому житловому будинку створює для нього додаткові витрати, зокрема по оплаті комунальних послуг, так як він позбавлений можливості отримувати житлову субсидію.

Посилаючись на те, що в позасудовому порядку, він не має можливості здійснити зняття відповідача з реєстрації, просив усунути йому перешкоди в користуванні належним йому на праві власності домоволодінням шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Рішенням Долинського районного суду від 07 червня 2019 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 був членом сім`ї та мав сервітутне право на проживання в будинку по АДРЕСА_1 . З матеріалів справи вбачається, що позивач тривалий час не впускав його в даний будинок. Отже, позивач не довів, що ОСОБА_3 не проживає в його будинку тривалий час без поважної причини.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує, що описуючи в оскаржуваному рішенні покази допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , суд зауважив, що зазначені свідки не змогли категорично ствердити, що відповідач не проживав у спірному будинку. Проте судом не враховано, що дані свідки не являються членами сім`ї та не проживають в будинку по АДРЕСА_1 , а тому не могли «категорично» ствердити чи не ночував відповідач хоча б одного дня в будинку по АДРЕСА_1 та чи ночував постійно у будинку по АДРЕСА_2 , який належить їхній бабусі. В судовому засіданні було допитано їхнього з відповідачем батька ОСОБА_11 , який пояснив, що відповідач проживає в будинку бабусі, у спірному будинку він не проживає більше року, участі в утриманні будинку не приймає, речей Петра в будинку немає, протягом року він його в будинку не бачив.

Також апелянт зазначає, що судом неправильно застосовані положення ст. 41 Конституції України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 317, 383, 405, 391 ЦК України, та не враховано, що згідно ст. 391 ЦК України він, як власник будинку, має право у будь-який час вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки відповідач більше року не проживає в належному йому житловому будинку, не веде з ним спільного господарства, не є членом його сім`ї, то суд безпідставно дійшов висновку про відмову в задоволенні його позову.

З цих підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 . Вказане домоволодіння набуте ним в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією заповіту від 20.08.2009 року та копією рішення Долинського районного суду від 04.02.2015 року (а.с. 6, 51, 52).

З довідки Шевченківської сільської ради від 15.06.2018 року №1063 (а.с. 7) вбачається, що в належному позивачу житловому будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач, його батько ОСОБА_11 , дружина ОСОБА_13 , дочка ОСОБА_14 , а також брат ОСОБА_3 (відповідач).

Згідно акту від 14.06.2018 року, складеного комісією в складі депутата Шевченківської сільської ради Савчука ОСОБА_15 .В. та жителів села ОСОБА_4 і ОСОБА_16 , житель села ОСОБА_3 зі слів його рідного брата ОСОБА_2 дійсно зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 , але фактично за даною адресою не проживає із березня 2017 року (а.с. 8).

Також встановлено, що між сторонами часто виникали суперечки щодо користування вищевказаним житловим будинком, що підтверджується висновком старшого дільничного інспектора Долинського РВ УМВС Штумфа В.М. від 28.08.2015 року, висновками ІП Долинського ВП Калуського ВП ГУНП Москальчука від 16.12.2016 року та від 22.11.2016 року, а також актами від 11.01.2017 року та від 23.01.2017 року (а.с. 9, 10, 42, 43, 45).

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, відповідно до роз`яснень, які містяться в абзацах 1 та 4 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Як вбачається з позовної заяви, позивач, посилаючись на статті 317, 391 та частину 2 статті 405 ЦК України, зазначив, що відповідач не проживає в належному йому на праві приватної власності будинку більше року, а тому наявні підстави для визнання його таким, що втратив право на користування цим житлом. При цьому позивач вказав, що він внаслідок спадкування після смерті матері спірного будинку, є його єдиним власником і вправі в будь-який час вимагати усунень свого порушеного права незалежно від того, хто спричинив такі порушення.

Частинами 1 та 4 ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Оскільки відповідач є братом позивача та не належить до членів його сім`ї в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК України, не веде з ним спільне господарство, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами того, що між сторонами часто виникають конфлікти з приводу користування спірним житловим будинком, то посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на положення ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка стосується членів сім`ї власника житла, є помилковим.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Приписами ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачено право власника житлового будинку, квартири використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В постанові від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14 Верховним Судом України зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Встановлено, що право відповідача ОСОБА_3 на користування будинком по АДРЕСА_1 було похідним від прав колишнього власника будинку - його матері ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , членом сім`ї якої він був.

20.08.2009 року ОСОБА_12 склала заповіт, згідно якого все своє майно заповіла позивачу ОСОБА_2 (а.с. 51).

Рішенням Долинського районного суду від 04.02.2015 року, яке набрало законної сили 17.02.2015 року, за ОСОБА_2 визнано право власності на домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , що належало ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 52).

24.03.2015 року на підставі вказаного рішення суду за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вищевказане домоволодіння (а.с. 6).

Враховуючи, що позивач є одноосібним власником домоволодіння по АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_3 не є співвласником житлового будинку за вказаною адресою та не є членом сім`ї нового власника, не веде з ним спільне господарство, факт реєстрації відповідача в зазначеному будинку створює позивачу безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, апеляційний суд вважає, що право позивача підлягає захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним житловим будинком.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що оскільки висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що в силу п.п. 3 та 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, то рішення Долинського районного суду від 07 червня 2019 року слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 зазначеної статті встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням наведеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 704,80 грн. витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви та 1057,20 грн. витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 1762 грн. витрат по оплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Долинського районного суду від 07 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні належним йому на праві власності домоволодінням, що розташоване по АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого на проживання в АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителя АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , - 1762 грн. витрат по оплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Р.Й. Матківський

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 17 жовтня 2019 року