Дата документу 15.10.2019 Справа № 315/1553/18
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 315/1553/18 Головуючий у 1-й інстанції: Ярош С.О.
провадження № 22-ц/778/2932/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

розглянув у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на боці позивача: ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 08 липня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, у розмірі 2 241,83 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що з 25.12.1999 по 18.09.2014 сторони перебували у шлюбі, мають двох синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який після розірвання шлюбу залишився з батьком, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає з матір`ю. Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області з нього на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/6 частки його доходів до досягнення сином повноліття. З відповідачки на його користь також стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/6 частки доходів до досягнення сином повноліття. ІНФОРМАЦІЯ_5 року їх син ОСОБА_3 досяг повноліття і стягнення аліментів закінчено. Посилаючись на те, що повнолітній син сторін навчається на транспортному факультеті Запорізького національного технічного університету і потребує матеріальної допомоги, проте відповідачка такої допомоги не надає, просив про задоволення позову.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 08 липня 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту, необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 374, 375 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не може надавати матеріальну допомогу своєму повнолітньому сину, який продовжує навчання.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи і зібраним у справі доказам.

Судом встановлено, що з 25.12.1999 по 18.09.2014 сторони перебували у шлюбі, мають двох синів 2000 і 2013 року народження (а.с.13,14, 20-21).

Після розірвання шлюбу старший син залишився проживати з батьком, а молодший з матір`ю. У добровільному порядку згоди щодо утримання своїх дітей сторони не дійшли, а тому судовим рішенням від 22.11.2014 і з батька, і з матері стягнуті аліменти на утримання кожної дитини у розмірі по 1/6 частки всіх видів заробітку сторін до досягнення дітьми повноліття (а.с.22-26).

З 01.09.2018 року ОСОБА_3 навчається на транспортному факультеті Запорізького національного технічного університету на денній формі навчання, строк закінчення навчання 31.05.2022 року (а.с. 27).

Позивач мешкає в будинку своїх батьків, за проживання в якому не сплачує, розлучений, мешкає з батьками-пенсіонерами, працює головним спеціалістом, його заробіток становить 10000 грн., земельної ділянки, майнового паю, депозитів в установах банків, кредитів, стягнень, крім аліментів на неповнолітнього сина в розмірі 1/6 частки його доходів на користь відповідача, не має, стан здоров`я його задовільний, його сина незадовільний.

Відповідач мешкає у м. Мелітополь Запорізької області та винаймає житло, за яке сплачує 3000 грн., соціальні виплати не отримує, розлучена, працює кухарем у фізичної-особи підприємця, отримує заробітну плату 4173 грн., стан здоров`я її задовільний, її сина - незадовільний, земельної ділянки для товарного сільськогосподарського виробництва, майнового паю, депозитів в установах банків не має, має заборгованість зі сплати аліментів в сумі 15 000 грн. за виконавчим листом на сина ОСОБА_3 , транспортних засобів не має.

Згідно зі статтею 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (стаття 200 СК України ).

Надавши оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності за правилами ст.ст.89,264 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неспроможність відповідачки надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину, оскільки на її утриманні знаходиться малолітній син, який страждає на хронічне неврологічне захворювання і потребує корекційно-розвиткового навчання для дітей з порушенням мовлення за індивідуальним навчальним планом, вартість якого з жовтня 2018 склала 2 460 грн. Крім того відповідачка несе витрати на оренду житла, отримує мінімальну заробітну плату, має заборгованість зі сплати аліментів на користь старшого сина,

Натомість позивач, отримуючи 10 000 грн. заробітної плати та сплачуючи аліменти відповідачці на утримання їх неповнолітнього сина у розмірі 1/6 частки його доходів, що становить 1666,66 грн., мешкає в будинку батьків, за проживання в якому не сплачує, його дохід після утримання аліментів становить понад 8 000 грн., який останній витрачає на своє утримання, утримання спільного з відповідачкою повнолітнього сина.

Стягнення з відповідачки коштів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, поставить у скрутне матеріальне становище всю її сім`ю, призведе до порушення прав малолітньої дитини на достатній життєвий рівень.

Доводи апеляційної скарги про те, що старший син сторін також страждає на хронічне захворювання і потребує значних коштів на лікування не є підставою для скасування оскаржуваного рішення. Даних про те, що старший син сторін є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги, матеріали справи не містять. З вимогами про стягнення матеріальної допомоги на підставі ст.198 СК України позивач до суду не звертався.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неправильну оцінку доказів, невідповідність змісту судового рішення вимогам ст.265 ЦПК України є неспроможними.

Оскільки судом правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 268, 374,375,382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 08 липня 2019 року у цій справі залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий

Судді: