Справа № 149/1056/19
Провадження № 22-ц/801/1923/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павленко І. В.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 рокуСправа № 149/1056/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Копаничук С.Г., Голоти Л.О.,

розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у від-критому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю

«Санаторій «Поділля» про стягнення середнього заробітку за час затрим-

ки розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 на рішення Калинівського районного суду Він-ницької області від 12 липня 2019 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Кали-нівці Вінницької області за головування судді Павленка І.В.,

В С Т А Н О В И В:

18 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ( далі - ТОВ ) «Санаторій «Поділля» про стяг-нення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 1985 року ОСОБА_1 працював у ТОВ «Сана-торій «Поділля» на різних посадах. 01 березня 2016 року ОСОБА_1 звільне-ний з посади машиніста підвищених насосів у зв`язку із скороченням штату за пунктом першим частини першої статті 40 КЗпП України. Однак у порушення вимог частини першої статті 116 КЗпП України підприємство не розрахувалося з ним в день звільнення, сплативши належні йому кошти в сумі 5 332,87 гривні не в день звільнення, а лише 26 березня 2019 року За таких обставин позивач має право на оплату підприємством середнього заробітку за час затримки вип-лати належних коштів за весь час такої затримки. При цьому ОСОБА_1 вва-жає, що за ним зберігається право збільшення його середнього заробітку відпо-відно до вимог законодавства, як це передбачено пунктом десятим Порядку об-числення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Мі-ністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Законодавством збільшено мі-німальний розмір заробітної плати, що тягне за собою коригування його серед-нього заробітку не менше, ніж до мінімальної заробітної плати, встановленої на день ухвалення судом рішення. За розрахунком позивача розмір середньої заро-бітної плати за період з 01 березня 2016 року до 26 березня 2019 року становить 153 243,60 гривні, які він просить стягнути на свою користь з відповідача у су-довому порядку ( а. с. 1-4 ).

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 12 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволений частково, стягнуто з ТОВ «Санаторій «Поділля» на його користь середній заробіток за весь час затримки в розмірі 4362,60 гривні, а також на користь держави витрати з оплати судового збору у розмірі 43,62 гривні. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 488,81 гривень ( а. с. 121-126 ).

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_3 оскаржують його в апеляційному по-рядку, просять дане рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволен-ня позову у повному обсязі. Скаржники вважають оскаржуване рішення неза-конним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, зазначають про помилкове обрахування судом середньо-го заробітку з використанням останніх двох місяців роботи позивача без довід-ки-розрахунку роботодавця. При цьому скаржники вказують на безпідставність застосування принципу співмірності при визначенні стягуваної суми середньо-го заробітку з огляду на норми трудового законодавства. Разом із тим скаржни-ки вважають обгрунтованою необхідність збереження за позивачем права збіль-шення його середнього заробітку відповідно до вимог пункту десятого Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, вказують на перекручування судом фактичних обставин справи, на посилання на відсутні у матеріалах спра-ви докази ( йдеться про рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінниць-кої області від 22 лютого 2019 року ).

05 вересня 2019 року до апеляційного суду надійшов відзив відповідача ТОВ «Санаторій «Поділля» на апеляційну скаргу, де зазначається про закон-ність, обґрунтованість рішення суду першої інстанції, стверджується про безпо-милковість обрахунку судом середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та правильність застосування частини другої статті 117 КЗпП України. Доводи апеляційної скарги щодо необхідності підтвердження розміру середнього заробітку позивача довідкою бухгалтерії відповідача вважаються та-кими, що не заслуговують на увагу, оскільки до матеріалів справи надані на-лежним чином засвідчені копії первинних бухгалтерських документів, а саме розрахункових листів та табелів обліку робочого часу ОСОБА_1 . Щодо від-сутніх у матеріалах справи доказів, про які вказує скаржник, а саме рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 лютого 2019 ро-ку, то представник відповідача вказує, що сам позивач посилався на це судове рішення, а його текст наявний у Єдиному державному реєстрі судових рішень, відкритому для доступу всім бажаючим.

Колегія суддів апеляційного суду, розглянувши справу за наявними у ній матеріалами, дослідивши та проаналізувавши представлені сторонами докази в їх сукупності, дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача, його представ-ника підлягає частковому задоволенню.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не повністю відповідає цим ви-могам.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється учасниками справи, що згідно копії трудової книжки з 1977 року по 29 лютого 2016 року ОСОБА_1 працював у ТОВ «Санаторій «Поділля» на різних посадах, з 01 серпня 2001 року на посаді машиніста підводних насосів 6 розряду. За даними трудової книжки ОСОБА_1 згідно наказу від 29 лютого 2016 року він звільнений з по-сади 01 березня 2016 року у зв`язку з скороченням штату на підставі частини першої статті 40 КЗпП України. Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 лютого 2019 року у справі № 149/2099/17 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Санаторій «Поділля» про стягнення заробітної плати з ТОВ «Санаторій «Поділля» на користь ОСОБА_1 стягнуто індексацію заро-бітної плати в розмірі 1 197,87 гривень та премії за період 2014 - 2015 років у розмірі 4 135,00 гривень. Згідно поштового повідомлення за № 9/0361 та довід-ки від 02 квітня 2019 року № 4 АТ «Укрпошта» ВД Калинівський ЦПЗ-2 Хмільник ЦВПЗ ТОВ «Санаторій «Поділля» 26 березня 2019 року сплатило ОСОБА_1 належні кошти в сумі 5 332,87 гривні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, керуючись нормами статей 116, 117 КЗпП України, дійшов висновку про необ-хідність стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розмір якого суд самостійно обрахував за форму-лою, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку об-числення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Мі-ністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. При цьому, керуючись норма-ми статті 117 КЗпП України, зважаючи на часткове задоволення позовних ви-мог, суд вважав можливим стягнути вирахуваний відсоток середнього заробітку за час затримки розрахунку, обрахованого із розміру заробітку за останні два календарні місяці, що передували звільненню.

З такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна. Вірно встановивши усі фактичні обставини справи, визначившись із нормами матері-ального права, які регулюють спірні трудові правовідносини, суд першої ін-станції неправильно застосував вказані норми права, що зумовило ухвалення помилкового рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

З матеріалів справи убачається і не заперчується учасниками справи та об-ставина, що позивачу ОСОБА_1 рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 лютого 2019 року стягнуті кошти у загальній су-мі 5 332,87 гривні, котрі йому фактично виплачені лише 26 березня 2019 року.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповно-важений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належ-но оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприєм-ства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не піз-ніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, влас-ник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх роз-мір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшко-дування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирі-шено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З огляду на вказані норми позивачу підлягає виплаті середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки відповідач мав заборгованість перед ним з виплати належ-них останньому сум і такі не були виплачені в день звільнення, а лише у березні 2019 року за наслідками розгляду судом поданого ОСОБА_1 позову.

Щодо визначення середнього заробітку, який має бути виплачений позива-чеві, то відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок об-числення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених зако-нодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабіне-ту Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджений Порядок об-числення середньої заробітної плати. Відповідно до пункту другого цього По-рядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати вона обчис-люється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що переду-ють події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, серед-ня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьова-ний час. При обчисленні середньої заробітної плати в усіх випадках її збере-ження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки ( за надуроч-ну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад тощо ). Усі вип-лати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнен-ня аліментів тощо.

Згідно пунктів п`ятого, восьмого Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної ( годинної ) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (го-динного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна ( годинна ) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі ( ка-лендарні ) дні на число відпрацьованих робочих днів ( годин ), а у випадках, пе-редбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, здійснюючи власний розрахунок середнього заробітку, вирахував середньоден-ну зарплату, виходячи із виплат за два календарні місяці, а саме лютий та бере-зень 2016 року. Однак колегія суддів з таким розрахунком не погоджується з огляду на те, що позивач був звільнений з роботи з 01 березня 2016 року, тому при визначенні середньої заробітної плати позивача на підставі постанови Кабі-нету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 слід враховувати заро-бітну плату за 2 останні місяці перед звільненням, тобто за січень та лютий 2016 року. Згідно довідки ТОВ «Санаторій «Поділля» від 11 вересня 2019 року № 136 заробітна плата позивача за ці два місяці склала відповідно 1 680,88 гри-вень та 1 390, 00 гривень за 16 та 21 відпрацьований робочий день відповідно, тому середньоденна заробітна плата позивача становить 83,00 гривні.

Таким чином середній заробіток ОСОБА_1 за весь час затримки розра-хунку становить 63 578,00 гривень ( 83,00 гривні х 766 робочих днів ( кількість робочих днів з 02 березня 2016 року до 25 березня 2019 року ). Вказана сума ви-значена без урахування податків та інших обов`язкових платежів, зважаючи, що справляння і сплата податку з доходів громадян є обов`язком роботодавця та працівника, тому суд визначає вказану сум без урахування цих платежів.

Разом з цим колегія суддів апеляційного суду не погоджується з доводами скаржників щодо можливості застосування пункту десятого Порядку обчислен-ня середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. У вказаному пункті Порядку передба-чено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на під-приємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах ( угодах ), як у розрахун-ковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається се-редній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що врахо-вуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підви-щення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підп-риємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат прова-диться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді за встановленим у пунктах шостому, сьомому і восьмому розділу IV порядком, визначається се-редньоденний ( годинний ) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулося у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в час-тині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищен-ня тарифних ставок ( окладів ).

Апеляційний суд при виборі і застосуванні норми права до спірних право-відносин не враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду Украї-ни від 21 січня 2015 року у справі № 6-203цс14, оскільки у цій справі сформо-вано правову позицію щодо застосування пункту десятого Порядку при стяг-ненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період затримки вико-нання рішення, який є періодом, упродовж якого за працівником зберігається середній заробіток, що підлягає корегуванню та коефіцієнт його підвищення.

На відміну від середнього заробітку за час вимушеного прогулу середній заробіток за час затримки розрахунку з працівником при його звільненні хоча й так само визначається із середнього заробітку за останні два місяці роботи, але за своєю правовою природою є разовою виплатою - санкцією за несвоєчасний розрахунок. Тому час затримки проведення розрахунку не є періодом, упро-довж якого за працівником зберігається середній заробіток.

Однак підвищення мінімальної заробітної плати не відбувалося у розрахун-ковому періоді, тому заробітна плата ОСОБА_1 не підлягає корегуванню на коефіцієнт її підвищення.

Разом із тим згідно норм статті 117 КЗпП України у разі часткового задо-волення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із серед-нім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові се-реднього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 2-1579/11, який є обов`язковим для врахування при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до частини чет-вертої статті 263 ЦПК України та кореспондується із висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 13 березня 2017 року у справі № 205/4041/14ц.

Зважаючи, що рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 лютого 2019 року частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення належних сум, з урахуванням норм частини другої статті 117 КЗпП України, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розра-хунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім за-робітком та інших конкретних обставин справи.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити робо-тодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим догово-ром на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату на-лежних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодек-су. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 662/1626/17, у постанові від 07 березня 2018 року у справі № 2-2853/11, постанові від 30 січня 2018 року у справі № 295/10900/16.

Беручи до уваги, що між сторонами у справі 22 лютого 2019 року мав місце спір про розмір належних звільненому працівникові сум, який судовим рішен-ням від указаної дати задоволений частково у розмірі 5 332,87 гривні, апеляцій-ний суд вбачає можливим і доцільним застосувати принцип співмірності у ви-значенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звіль-ненні. За встановлених судом фактичних обставин справи, з огляду на розмір невиплаченої відповідачем суми при звільненні, істотності цієї частки, з ураху-ванням необхідності застосування вимог розумності і справедливості, принципу співмірності розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розміром належних звільненому працівникові сум, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 7 000,00 гривень.

Колегія суддів апеляційного суду критично оцінює доводи скаржників щодо відсутності доказу у матеріалах справи, а саме рішення Хмільницького міськра-йонного суду Вінницької області від 22 лютого 2019 року, оскільки таке фак-тично наявне у матеріалах справи ( а. с. 112-115 ), а також доводи стосовно пе-рекручування фактичних обставини, адже вони жодним чином не підтверджу-ються та є суб`єктивною думкою сторони у справі.

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати су-дове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рі-шення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення пов-ністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або змі-ни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставини, що мають значен-ня для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесу-ального права або неправильне застосування норм матеріального права. Непра-вильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлу-мачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або не застосування закону, який підлягав застосуванню.

Нормами статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір поклада-ється на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змі-нює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України підлягають розподілу судові вит-рати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 дійшла висновку, що пільга щодо сплати судового збору, перед-бачена пунктом першим частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх су-дових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної пла-ти та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгля-ду таких справ у всіх судових інстанціях.

Позивач просив суд стягнути на свою користь з відповідача 153 243,60 грив-ні. Ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви майново-го характеру становить 1% ціни позову, але не але не менше 0,4 розміру про-житкового мінімуму для працездатних осіб ( 768,40 гривень ). Таким чином ОСОБА_1 мав би сплатити 1 532,44 гривні судового збору за подання до су-ду позовної заяви.

Враховуючи, що скаржниками рішення суду першої інстанції оскаржується у повному обсязі, а Законом України «Про судовий збір» визначено, що за по-дання апеляційної скарги необхідно сплатити 150% ставки, яка підлягала сплаті при поданні позовної заяви, відповідно за подання апеляційної скарги мав бути сплачений судовий збір у розмірі 2 298,66 гривень. На виконання норм статті 141 ЦПК України, через частковість задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про част-кове задоволення позову, в дохід держави з відповідача необхідно стягнути за подання ОСОБА_1 позовної заяви - 53,34 гривні, за подання ним апеляцій-ної скарги - 80,01 гривень.

Керуючись нормами статей 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 12 липня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Това-риства з обмеженою відповідальністю «Санаторій «Поділля» про стягнення се-реднього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій «Поділ-ля» ( Вінницька область, м. Хмільник, вул. Курортна, № 10, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 -дження, ідентифікаційний код НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , середній заробі-ток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 7 000,00 гривень ( сім тисяч гривень 00 коп. ).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій «Поділ-ля» в дохід держави за подання ОСОБА_1 позовної заяви - 53,34 гривні, за подання ним апеляційної скарги - 80,01 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прий-няття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, пе-редбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Т.О. Денишенко

Судді С.Г. Копаничук

Л.О. Голота