Справа № 127/108/15-ц
Провадження № 22-ц/801/1681/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О.О.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 рокуСправа № 127/108/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В. (суддя-доповідач),

суддів: Голоти Л.О., Рибчинського В.П.,

з участю секретаря судового засідання: Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах яких діє ОСОБА_6 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Вінницької міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2016 року, постановлене у складі судді Жмудя О.О., в залі суду,

встановив:

У січні 2015 року акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах яких діє ОСОБА_6 про виселення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 27 квітня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір № VIH0G100001313.

Відповідно до кредитного договору банк зобов`язався надати ОСОБА_7 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 14 155 дол. США строком до 25 квітня 2022 року.

В забезпечення виконання вказаного кредитного зобов`язання ОСОБА_7 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 56,80 м2, житловою площею 28,30 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки.

Після ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Банк направляв на адресу відповідачів письмові вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення, однак останні виконані не були.

Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири загальною площею 56,80 м2, житловою площею 28,30 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2016 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири загальною площею 56,80 м2, житловою площею 28,30 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що іпотечне майно було придбане за кредитні кошти, мешканці добровільно не звільнили житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя, тому відповідачі підлягають виселенню із житлового приміщення.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу вказуючи, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального прав.

У апеляційній скарзі заначено, що суд першої інстанції не врахував, що позивачу було передано в іпотеку квартиру, яка не була придбана за кредитні кошти, а тому виселення відповідачів можливе лише за умови надання іншого житла.

На підставі доводів апеляційної скарги, заявник просить ухвалене у справі судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 17 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 17 лютого 2017 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір № VIH0G100001313.

Відповідно до кредитного договору банк зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 14 155 дол. США строком до 25 квітня 2022 року.

Згідно з пунктом 7.1. кредитного договору, кредит надано для придбання нерухомого майна.

Для забезпечення виконання вказаного кредитного зобов`язання ОСОБА_7 передав в іпотеку банку квартиру загальною площею 56,80 м2, житловою площею 28,30 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належала йому на підставі договору купівлі-продажу від 25 квітня 2007 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 56,80 м2, житловою площею 28,30 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки.

Відповідно до довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлове - Експлуатаційне Об`єднання» № 4617 від 15 липня 2015 року, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з червня 2007 року, ОСОБА_3 , з вересня 2007 року ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з жовтня 2010 року (т. 1, а.с.88).

Вимоги про виселення з житлового приміщення були надіслані всім мешканцям квартири АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів враховує, що стосовно застосування норм матеріального права у аналогічних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року та від 05 червня 2019 року в цивільних справах № 753/12729/15-ц та № 643/18788/15-ц відповідно, не відступаючи від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, дійшла таких висновків.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку», статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР .

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положеннями статті 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР у припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги банку про виселення, виходив з того, що спірна квартира, яка була предметом іпотеки в забезпечення кредитного договору, була придбана за кредитні кошти. Апеляційний суд при попередньому розгляді справи погодився із таким висновком суду першої інстанції.

Верховний Суд скасовуючи судове рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд дійшов висновку, що оцінюючи докази у справі апеляційний суд не звернув увагу на те, що договір купівлі-продажу між Центральним спеціалізованим будівельним управлінням та ОСОБА_9 на підставі якого ОСОБА_9 набув право власності на спірну квартиру укладено 25 квітня 2007 року. Тоді як кредитний та іпотечний договори між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_9 укладені 27 квітня 2007 року. При цьому, посилання суду про те, що ОСОБА_9 визнавав придбання квартири за кредитні кошти є безпідставним, оскільки ухвалою суду Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2016 року позовні вимоги у частині виселення ОСОБА_9 залишені без розгляду.

В силу ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76,77 ЦПК України).

Як слідує з матеріалів справи, що 08 серпня 2004 року між Центральним спеціалізованим будівельним управлінням МО України та ОСОБА_7 укладено договір купівлі - продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 для обслуговуючого персоналу дахової котельні.

Згідно із п.1 договору, квартира є гарантом цілісності майна дахової котельні, забезпечення безстрокової та надійної експлуатації у 62-квартирному житловому будинку по АДРЕСА_1 гарячої води та теплозабезпечення (Т.1 а.с. 89).

В свою чергу ОСОБА_7 є власником винаходу - пристрою для нагрівання рідини, що підтверджується патентом на корисну модель №78560 (а.с. 176). Вказаний винахід встановлено у спірній квартирі та ОСОБА_7 забезпечував його експлуатацію, з метою утримання внутрішньобудинкових тепломереж.

Так, зокрема 01 жовтня 2004 року між Управлінням міського господарства Вінницької міської ради та ОСОБА_7 укладено договір про передачу останньому в безоплатне тимчасове користування з правом володіння дахову котельню 14-ти поверхового житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_7 з серпня 2004 року користувався спірною квартирою.

25 квітня 2007 року між Центральним спеціалізованим будівельним управлінням та ОСОБА_7 укладено нотаріально-посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири та зареєстровано право власності.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу від 25 квітня 2007 року) якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Кредитний та іпотечний договори між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_9 укладені 27 квітня 2007 року, тобто після набуття у приватну власність спірної квартири.

При цьому слід зазначити, що у кредитному договорі від 27.04.2007 року не зазначено цільове призначення кредитних коштів. Зокрема, кредитний договір не містить положень про те, що ціль надання кредиту - придбання квартири АДРЕСА_1 .

Наданий представником банку під час нового апеляційного розгляду справи ще один кредитний договір від 27 квітня 2007 року № VIH0G200001313, також не містить положень про те, що ціль надання кредиту - придбання квартири АДРЕСА_1 та відповідно був укладений після набуття у приватну власність спірної квартири.

Ці обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, що призвело до помилкового вирішення спору.

Крім цього, посилання суду першої інстанції на встановлення факту придбання квартири за кредитні кошти та визнання цього факту ОСОБА_7 є безпідставним, оскільки спростовуються наявними у справі договорами.

Звертається увага на те, що з`ясувати обставини визнання цього факту ОСОБА_7 є неможливим, оскільки він помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до ухвалення рішення у справі та відповідно ухвалою суду позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_7 залишено без розгляду.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що в оцінці поведінки та способу ведення позивачем справ що виникають з кредитних правовідносин суд має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Позивачем не доведено, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_7 за кредитні кошти, оскільки кредитний договір не містить положень про цільове надання кредиту на придбання спірної квартири, при цьому ОСОБА_7 був користувачем даної квартири з 2004 року та зареєстрував право приватної власності на квартиру до укладення кредитного договору.

Додаткові письмові пояснення представника банку про те, що за наявності особистих коштів для придбання нерухомого майна у ОСОБА_7 не виникло б потреби звертатись до банку для отримання кредиту, не заслуговують на увагу, оскільки документально не підтверджені та своїм змістом є власними міркуваннями автора, а в силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи АТ КБ «ПриватБанк» про наявність правових підстав для виселення відповідачів без надання іншого житла у зв`язку із тим, що законні вимоги позивача були проігноровані, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать матеріалам справи та фактично зводяться до трактування закону на свою користь, а тому не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог.

Посилання позивача на те, що відповідачі втратили право власності на квартиру в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з чим правова вимога АТ КБ «ПриватБанк» про виселення колишніх власників (користувачів) квартири є законною і обґрунтованою та відповідно виселення можливе без надання іншого постійного житлового приміщення є необґрунтованими та спростовуються положеннями статті 109 ЖК, оскільки спірні правовідносини передбачають обов`язок позивача при виселенні колишніх власників іпотечного житла та членів їх сім`ї забезпечити цих осіб іншим житловим приміщенням, що узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 31.10.2018 року у справі № 753/12729/15-ц.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки виселення відповідачів із спірної квартири придбаної не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою, не допускається без надання іншого жилого приміщення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні позову, тому з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 267,96 грн. судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги та 661,44 грн. за подання касаційної скарги, а всього 929,4 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах яких діє ОСОБА_6 про виселення, відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 929,4 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ Л.О. Голоти

/підпис/ В.П. Рибчинський

Згідно із оригіналом:

Головуючий: В.В. Оніщук