Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа №556/1419/16-ц

провадження №61-35306св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Райпільська сільська рада Межівського району Дніпропетровської області,

третя особа - Володимирецька державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 04 листопада 2016 року, рішення апеляційного суду Рівненської області від 22 березня 2017 року у складі колегії суддів Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М., Боймиструка С. В.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду до ОСОБА_5, треті особи: Райпільська сільська рада Межівського району Дніпропетровської області, Володимирецька державна нотаріальна контора, з позовом, вимоги якого уточнив під час розгляду справи та просив: визнати заповіт ОСОБА_6, посвідчений 19 жовтня 2012 року секретарем Райпільської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області недійсним; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6, видане 12 березня 2015 року на ім'я ОСОБА_5

Позов мотивовано тим, що батько позивача та відповідача - ОСОБА_6 19 жовтня 2012 року склав заповіт, яким належне йому майно заповів ОСОБА_5

Вказаний заповіт не відповідає вимогам закону, оскільки при його складанні та посвідченні посадовими особами Райпільської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області допущено порушення як щодо власної компетенції при посвідченні заповітів, так і щодо встановленої форми, змісту заповіту та посвідчувального напису.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 04 листопада 2016 року у складі судді Іванків О. В. позов задоволено.

Визнано заповіт ОСОБА_6, посвідчений 19 жовтня 2012 року секретарем Райпільської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, та зареєстрований у реєстрі за №166, нікчемним.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4, у спадковій справі №213/2014, видане 12 березня 2015 року на ім'я ОСОБА_5, зареєстроване у реєстрі за №267, про право власності на земельну ділянку площею 1,5995 га для ведення особистого селянського господарства.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заповіт ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_5, посвідчений 19 жовтня 2012 року, був складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення і у відповідності з вимогами частини першої статті 1257 ЦК України він є нікчемним, а тому , на підставі статті 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Рішенням апеляцйіного суду Рівненської області від 22 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Абзац 2 рішення суду першої інстанції змінено та викладено його у новій редакції. Встановлено нікчемність заповіту, посвідченого секретарем виконкому Райпільської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області 19 жовтня 2012 року та зареєстрованого у реєстрі за №166. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції вбачається, що судом встановлено нікчемність заповіту, однак в резолютивній частині рішення в порушення вимог статті 215 ЦПК України суд визнав оспорюваний заповіт нікчемним. Між сторонами існує спір з даного приводу, визнання недійсним такого заповіту судом не вимагається з огляду на те, що він є недійсним в силу закону. В той же час, встановлення нікчемності заповіту рішенням суду необхідно для захисту прав спадкоємця - позивача, а тому, апеляційний суд дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції, шляхом уточнення його резолютивної частини і встановлення нікчемності заповіту.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_5 в особі представника, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Володимирецького районного суду від 18 липня 2016 року вже визнано право ОСОБА_5 на спадкове майно за заповітом і судом не було встановлено його нікчемності, а тому встановлені судом обставини не підлягають повторному доведенню.

Судами не враховано, що в даному випадку заповіт складено у письмовій формі, із зазначенням місця та часу складання, особисто підписаний заповідачем, що відповідає вимогам статті 1247 ЦК України. При цьому заповіт посвідчений посадовими особами (службовими особами), визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України та проведений через державну реєстрацію. Тобто, дотримано усіх необхідних вимог до заповітів, що передбачені законом, однак суди помилково вказали на відсутність у заповіті зазначення часу та місця складання заповіту, як і те, що цей заповіт посвідчено неуповноваженою особою.

Заявник посилається на те, що норми статті 1247 ЦК України не передбачають вимогу про те, що безпосередньо і лише сам заповідач має написати час та місце складання заповіту. Адже посвідчення заповіту із зазначенням часу і місця його складання відповідальною особою є невід'ємною складовою заповіту.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, ОСОБА_4, заперечує проти доводів

ОСОБА_5 та просить залишити ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1233 ЦК Українизаповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Статтею 1247 ЦК Українивстановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).

Однак у разі невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред'явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

У такому разі суд своїм рішенням лише підтверджує його недійсність в силу закону у зв'язку з оспоренням та не визнанням іншими особами, шляхом вказівки в резолютивній частині судового рішення суд про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України(частина третя статті 1247 ЦК України).

Згідно із статтею 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідно до змісту статті 37 Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 2) посвідчують заповіти (крім секретних); 3) видають дублікати посвідчених ними документів; 4) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; 5) засвідчують справжність підпису на документах.

При вчиненні наведених нотаріальних дій посадові особи органу місцевого самоврядування діють відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, за змістом пункту 1.2 якого нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про нотаріат» посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Автономної Республіки Крим, крім того, - законодавством Автономної Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

За змістом статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; адміністративно-територіальна одиниця - це область, район, місто, район у місті, селище, село; представницький орган місцевого самоврядування - це виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

З урахуванням наведених норм, представницький орган місцевого самоврядування наділяється правом представляти інтереси територіальної громади відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Згідно із статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до підпункту 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів цивільного стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад).

Таким чином, орган місцевого самоврядування уповноважений посвідчувати заповіти (крім секретних) осіб, які належать до територіальної громади, інтереси якої представляє цей орган місцевого самоврядування.

Разом з тим, заповідач за місцем реєстрації був жителем АДРЕСА_2), тимчасово (до жовтня 2012 року) проживав у ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1, та не входив до територіальної громади с. Райполе Межівського району Дніпропетровської області, у зв'язку з чим секретар виконавчого комітету Райпільської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області є неуповноваженою на посвідчення складеного ОСОБА_6 заповіту особою, що підтверджує правильність висновків судів попередніх інстанцій щодо нікчемності заповіту та спростовує доводи касаційної скарги про те, що законодавець не встановлює вимоги щодо посвідчення заповіту посадовою особою органу місцевого самоврядування за місцем реєстрації або проживання заповідача.

У населених пунктах Володимирець Рівненської області та Межова Дніпропетровської області утворено нотаріальні округи та діють як державні, так і приватні нотаріуси, що свідчить про відсутність у заповідача перешкод звернутися за вчиненням нотаріальної дії щодо посвідчення заповіту за місцем реєстрації, постійного або тимчасового проживання, і відсутність підстав для посвідчення цього заповіту секретарем виконавчого комітету Райпільської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, до членів територіальної громади якої заповідач не входив.

Крім того, судами установлено, що у заповіті ОСОБА_6 не зазначено дату, місце його складання, а в посвідчувальному написі не вказано час його посвідчення, що свідчить про невідповідність його формі, визначеній статтею 1247 ЦК України.

Встановивши, що складання та посвідчення заповіту відбулося із порушенням вимог закону, зокрема, з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про нікчемність вказаного заповіту.

З урахуванням встановлених обставин та зібраних у справі доказів, а також наявності спору та заперечень відповідача щодо нікчемності заповіту, суд апеляційної інстанції виправив допущену місцевим судом в резолютивній частині помилку щодо посилання на визнання заповіту нікчемним, правильно застосував до спірних правовідносин частину першу статті 1257 ЦК України, констатувавши своїм рішенням нікчемність вказаного правочину.

Обставини та докази, на які посилається позивач на підтвердження своїх доводів про нікчемність заповіту, у повній мірі перевірені судами попередніх інстанцій.

Викладені відповідачем у касаційній скарзі доводи спростовуються наведеними вище обставинами та висновками судів, які ґрунтуються на нормах матеріального права, зокрема щодо недотримання форми та порядку посвідчення заповіту.

Всилу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним чудом частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Рівненської області від 22 березня 2017 року до розгляду справи в касаційній інстанції, то виконання цього рішення, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 04 листопада 2016 року у незміненій апеляційним судом частині, рішення апеляційного суду Рівненської області від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Рівненської області від 22 березня 2017 року, зупиненого ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська