Ухвала

17 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 761/28156/18

провадження № 61-18398ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року в справі за позовом завідуючого навчальної лабораторії кафедри «Молекулярної біотехнології та біоінформатики» Інституту високих технологій Київського національного університету ім. Т. Шевченка ОСОБА_1 до завідуючого кафедри «Молекулярної біотехнології та біоінформатики» Інституту високих технологій Київського національного університету імені Т. Шевченка ОСОБА_5, третя особа - Київський національний університет імені Т. Шевченка, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання надати відповідь,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року завідуючий навчальної лабораторії «Молекулярної біотехнології та біоінформатики» інституту високих технологій Київського національного університету імені Т. Шевченка ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами до завідуючого кафедри «Молекулярної біотехнології та біоінформатики» Інституту високих технологій Київського національного університету імені Т. Шевченка ОСОБА_5, третя

особа - Київський національний університет імені Т. Шевченка, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання надати відповідь.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 2011 року ОСОБА_1 перебував на посаді завідуючого навчальної лабораторії «Молекулярної біотехнології та біоінформатики» Інституту високих технологій Київського національного університету імені Т. Шевченка. В 2014 році був мобілізований до ЗСУ. Після повернення, 23 березня 2015 року з АТО і по теперішній час, з вини роботодавця, він не має умов і засобів для виконання своїх функціональних обов`язків, а також доступу у підвідомчу йому навчальну лабораторію. Керівництво Інституту високих технологій та Київського національного університету імені Т. Шевченка знехтувало його правами як працівника та людини, штучно створило умови для погіршення його умов праці, унеможливило виконання його функціональних обов`язків та відокремило його від трудового колективу і його дискредитації. 03 квітня 2017 року він звернувся до відповідача із заявою, в якій просив роз`яснити йому де знаходиться його робоче місце, підвідомча його лабораторія та надати інформацію про її діяльність. Однак, станом на час звернення з позовною заявою до суду вказана заява з боку відповідача так і не була розглянута, відповідь отримана не була. У зв`язку з цим, відповідачем було порушено його право на одержання письмової відповіді про результати розгляду заяви, відповідно до статті 18 Закону України «Про звернення громадян».

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив визнати бездіяльність завідувача кафедри «Молекулярної біотехнології та біоінформатики» Інституту високих технологій Київського національного університету імені

Т. Шевченка ОСОБА_5, щодо ненадання відповіді на його заяву

від 03 квітня 2017 року протиправною; зобов`язати завідувача кафедри «Молекулярної біотехнології та біоінформатики» Інституту високих технологій Київського національного університету імені Т. Шевченка ОСОБА_5 надіслати на його адресу письмову відповідь про результати розгляду його заяви від 03 квітня 2017 року.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 лютого

2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року апеляційну скаргу завідуючого навчальної лабораторії «Молекулярної біотехнології та біоінформатики» Інституту високих технологій Київського національного університету імені Т. Шевченка Яворського В. Я. залишено без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 лютого

2019 року залишено без змін.

15 жовтня 2019 року ОСОБА_4 звернувся через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення в частині 1 з позовних вимог до відповідача, яким визнати бездіяльність відповідача протиправною щодо ненадання відповіді на заяву від 03 квітня 2017 року відповідно до Закону України «Про звернення громадян», визнати незаконними відмови у задоволенні письмових клопотань від 21 лютого 2019 року вх. № 19952, від 03 вересня 2019 року

вх. № 81517 судами першої та другої інстанції, а також просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 лютого

2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня

2019 року в частині «Встановлено», яка не підтверджена належними доказами.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення ухвалені у справі про визнання протиправною бездіяльності завідувача кафедри «Молекулярної біотехнології та біоінформатики» Інституту високих технологій Київського національного університету імені Т. Шевченка ОСОБА_5, щодо ненадання відповіді на заяву від 03 квітня 2017 року; зобов`язання завідувача кафедри «Молекулярної біотехнології та біоінформатики» Інституту високих технологійКиївського національного університету

імені Т. Шевченка ОСОБА_5 надіслати письмову відповідь про результати розгляду заяви від 03 квітня 2017 року.

Отже, справа № 761/28156/18 не є справою з ціною позову, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 761/28156/18 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK

v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей.

ОСОБА_1 вказує, що касаційна скарга стосується питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України), оскільки стосується питання чи розповсюджується дія Закону України «Про звернення громадян» на звернення працівників організації до його посадових осіб. Як на доказ неоднозначності правозастосовчої практики, посилається на рішення Шевченківського районного суду міста Києва

від 30 листопада 2018 року в справі № 761/36244/18.

Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями. І, відповідно, не свідчить, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN,

№ 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскаржені судові рішення прийняті у малозначній справі, суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

Вказівка в резолютивній частині постанови Київського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року про можливість її оскарження до Верховного Суду, не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржені судові рішення ухвалені у малозначній справі.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року в справі за позовом завідуючого навчальної лабораторії кафедри «Молекулярної біотехнології та біоінформатики» Інституту високих технологій Київського національного університету ім. Т. Шевченка ОСОБА_1 до завідуючого кафедри «Молекулярної біотехнології та біоінформатики» Інституту високих технологій Київського національного університету імені Т. Шевченка ОСОБА_5, третя особа - Київський національний університет імені Т. Шевченка, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання надати відповідь.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило