справа № 489/1374/19 провадження №2/489/1197/19
РІШЕННЯ

Іменем України

17 жовтня 2019 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Коденко К.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю нерухомого майна

встановив:

У березні 2019 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Туманова О.В. звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю позивача квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказала, що з 27.12.2013 позивач ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 по теперішній час. Однак, з січня 2017 року подружні відносини між ними фактично припинені через відсутність взаєморозуміння та вони проживають окремо. За час шлюбу, позивачем за власні кошти за договором купівлі-продажу від 23.11.2017 була придбана квартира АДРЕСА_1 . Разом з тим, оскільки на час придбання квартири сторони вже разом не мешкали, відповідач матеріальної участі у придбанні вказаної квартири не приймав, а відтак спірне нерухоме майно є особистою власністю позивача.

У судове засідання, призначене на 30.09.2019 10:20 годину, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. До суду надали письмові заяви в яких просили справу розглянути за їх відсутності.

Представник позивача просила позов задовольнити. Відповідач позовні вимоги визнав.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27.12.2013, про що Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 903.

Від шлюбу мають двох спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час шлюбу, позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 23.11.2017, посвідченого приватним нотаріусом Ємельяновою Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2469, була придбана квартира АДРЕСА_1 .

Вартість вищезазначеної квартири відповідно до пункту 4 договору купівлі-продажу складає 50100,00 грн.

Факт реєстрації позивачем права власності на квартиру підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.05.2019.

Із змісту позовної заяви вбачається, що на даний час шлюбні стосунки між сторонами припинені, угоди про добровільний поділ майна не досягнуто, а так як квартира придбана позивачем за її особисті кошти, тому вона не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з частиною 3 статті 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень частини 1 статті 61 Сімейного кодексу України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Пунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-801цс16 та від 12.10.2016 у справі № 6-846цс16.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, позивач не надала суду жодного доказу на підтвердження своїх доводів про придбання квартири за особисті кошти, право власності на яку зареєстровано за нею, що не оспорюється відповідачем.

Факт укладення договору купівлі-продажу квартири, покупцем за яким є позивач та реєстрація нею права власності на квартиру, придбану в період шлюбу, який до теперішнього часу не розірвано, за відсутності доказів придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_1 , що передбачено положеннями статті 57 СК України, не надає суду підстав для визнання такого майна особистою приватною власністю позивача.

Крім того, судом встановлено, що 13.02.2019, тобто за місяць до звернення позивача до суду, Інгульський ВДВС ГТУЮ у Миколаївської області звернувся до Ленінського районного суду міста Миколаєва із поданням про визначення частки майна боржника у спільному майні, а саме в спірній квартирі, заінтересованою особою в якому вказано ОСОБА_1 .

Із подання вбачається, що на виконані виконавчої служби знаходиться зведене виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_2 за виконавчими листами № 477/1564/17 від 11.01.2018, виданого Жовтневим районним судом Миколаївської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області завданої навколишньому середовищу шкоди в сумі 75545,29 грн. та на користь прокуратури Миколаївської області 1600,00 грн. судового збору, та постанова № 434648 від 14.04.2017 Управління патрульної поліції у місті Миколаєві про стягнення штрафу в розмірі 340,00 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26.07.2019 у справі № 489/832/19 провадження за поданням відділу державної виконавчої служби зупинено до вирішення цієї справи.

Наведені обставини надають суду підстави розцінювати звернення позивача до суду з вказаним позовом як намаганням сторін уникнути звернення стягнення на частку квартири у зведеному виконавчому провадженні.

За такого, враховуючи недоведеність позивачем належними і допустимими доказами придбання спірної квартири за особисті кошти, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з пунктом 15.5 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Інформація про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Повний текст судового рішення складено 17.10.2019.

Суддя І.В.Коваленко