Справа № 372/1862/17 Головуючий 1 інстанція- Зінченко О.М.
Провадження № 22-ц/824/9450/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 жовтня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до малолітньої ОСОБА_2 в особі матері ОСОБА_3 , треті особи - Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Гринько Ангеліна Павлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кунда Ірина Олександрівна про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , 1952 року народження. За заявою малолітньої доньки померлого від іншого шлюбу ОСОБА_5 , 2012 року народження, поданої її матір`ю ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Гринько А.П. була заведена спадкова справа № 60337354. Вона теж подала заяву про прийняття спадщини 07 квітня 2017 року як спадкоємець першої черги за законом. Водночас, їй стало відомо, що батько склав нотаріально посвідчений заповіт від 9 жовтня 2015 року, яким він усе своє майно заповів своїй малолітній доньці ОСОБА_2

Вважає, що є підстави для визнання заповіту недійсним, оскільки, призначаючи спадкоємцем малолітню ОСОБА_6 як свою дочку, батько був уведений в оману її матір`ю ОСОБА_3 щодо свого батьківства ОСОБА_7 . Так, ОСОБА_3 із 25 січня 2002 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_8 Шлюбні відносини цих осіб тривали до 29 грудня 2011 року та були припиненні на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, а відмітка у паспорті ОСОБА_3 про розірвання шлюбу зроблена 28 вересня 2012 року. Актовий запис про народження ОСОБА_5 , в якому ОСОБА_4 записано її батьком, вчинено наступного дня 29 вересня 2012 року. Оскільки з моменту розірвання 29 грудня 2011 року шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 і до народження дитини спливло менше 10 місяців, то вона, відповідно до ч.1 ст.122 СК України, походить від подружжя, а її батьком мав бути записаний чоловік ОСОБА_3 . Вказує, що такі дії вчинялися ОСОБА_3 з метою заволодіння майном ОСОБА_4 ,

- 2 -

його колишньої дружини ОСОБА_9 і їх дочки ОСОБА_1 .

Посилаючись на те, що заповіт є оспорюваним правочином і вчинений ОСОБА_4 внаслідок помилки щодо його батьківства відносно малолітньої ОСОБА_10 , просила визнати недійсим заповіт, складений ОСОБА_4 09 жовтня 2015 року на користь ОСОБА_2 .

У квітні 2018 року представник ОСОБА_1 адвокат Хан І.М. подала заяву про зміну підстав позову, у якій, крім визнання недійсним заповіту як складеного спадкодавцем внаслідок помилки, просила визнати заповіт недійсним на підставі ст.ст.225, 1257 ЦК України як складений ОСОБА_4 в умовах, коли він не усвідомлював значення своїх дій, не міг надавати їм належну оцінку та керувати ними через тимчасовий психічний розлад здоров`я. Вимоги мотивувала тим, що її батько перебував під впливом нової дружини ОСОБА_3 , яка налаштовувала його проти рідних і він із 2015 року припинив спілкування із рідними, змінився, мав пригнічений стан, був наляканий і стривожений. У нього з`являлися нав`язливі ідеї щодо існування загрози його життю. Є обгрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_4 перебувуав під дією психотропних чи наркотичних речовин, які впливали на його свідомість і які могла підсипати, підмішувати чи підливати його дружина ОСОБА_3 Таке призвело до тимчасового розладу душевного стану, могло вплинути на рівень його свідомості у момент складання та підписання оспорюваного заповіту, викликати порушення свідомості та стан, в якому він не усвідомлював значення і наслідки своїх дій.

Рішенням Обухівського районного суд Київської області від 04 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її позовні вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що судове засідання 18 лютого 2019 року, в якому були допитані свідки, та наступні засідання, проведені без участі представників позивачки, які були відсутні з поважних причин і не могли забезпечити явку свідків. Вона мешкає у м .Лімасол, Республіка Кіпр і швидко не змогла прибути до України, а тому 28 лютого 2019 року через представника ОСОБА_9 передала клопотання призначити справу на квітень 2019 року коли вона мала прибути до України, що судом проігноровано. Суд вирішив справу без проведення посмертної судово-психіатричної експертизи лише на тій підставі, що вона її не оплатила, проте про необхідність оплати експертизи вона повідомлена не була. Суд не взяв до уваги медичний звіт від 07 січня 2019 року лікаря невролога, складений на території Республіки Кіпр (Лімасолл). Суд не врахував, що невдовзі після посвідчення заповіту батько помер, його швидко поховали, не повідомляючи її та матір, що викликає у неї багато питань до нової дружини. Висновки суду про відсутність психічного розладу у батька лише з огляду на те, що він не перебував на обліку у лікаря психіатра є необгрунтованою. Необгрунтовані висновки суду про те, що у період складання заповіту батько вчиняв юридично значимі дії, бо це не свідчить про його психічний стан. Покази свідків, допитаних у судовому засіданні 18 лютого 2018 року, не варто брати до уваги, бо допит відбувався у відсутність її та її представників.

Відповідачка ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 , адвокат Самарцев Я.Ю. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та

- 3 -

скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області як незаконне.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник адвокат Тригуб А.Ю. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Третя особа приватний нотаріус Кунда І.О. подала заяву про розгляд справи у її відсутність, підтвердила свідчення, викладені нею при допиті у якості свідка, прсила рішення залишити без змін.

Третя особа приватний нотаріус Гринько А.П. належним чином повідомлена про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, до суду не з`явилася, причин неявки не повідомила, що згідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю вимог позивачки.

При цьому суд виходив з того, що оскільки батьківство ОСОБА_4 відносно ОСОБА_5 зареєстроване у встановленому законом порядку і не оспорене, то вона є його дочкою, що у свою чергу виключає уведення його в оману з боку ОСОБА_3 щодо свого батьківства відносно дочки ОСОБА_10 , і як наслідок, що він помилявся відносно цієї обставини, яка має істотне значення при складанні заповіту на користь малолітньої доньки.

Також, суд керувався тим, що на час складання і посвідчення заповіту ОСОБА_4 повністю усвідомлював значення своїх дій і міг керувати ними, а відтак оспорений заповіт укладений ним вільно і відповідає його волевиявленню.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За змістом ст.202 ЦК України, яка визначає поняття і види правочинів, заповіт належить до односторонніх правочинів, і на нього поширюються положення глави 16 ЦК України «Правочини», в тому числі щодо наслідків недодержання сторонами вимог закону при вчиненні правочинів.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Згідно ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

- 4 -

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

За змістом ст.229 ЦК України обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент його вчинення та мати істотний вплив на волевиявлення учасника правочину, який у свою чергу має довести, що за відсутності цих обставин правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , 1952 року народження, який є батьком сторін у справі: позивачки ОСОБА_1 та малолітньої відповідачки ОСОБА_5 2012 року народження.

До смерті, а саме 9 жовтня 2015 року ОСОБА_4 склав нотаріально посвідчений заповіт, яким усе своє майно заповів своїй малолітній доньці ОСОБА_11 2012 року народження .

За заявою малолітньої доньки спадкодавця ОСОБА_5 , 2012 року народження, поданої її матір`ю ОСОБА_3 06 березня 2017 року приватним нотаріусом Гринько А.П. була заведена спадкова справа.

07 квітня 2017 року позивачка ОСОБА_1 як донька померлого і спадкоємець за законом першої черги подала заяву про прийняття спадщини після смерті батька.

Згідно відомостей, наданих приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Гринько А.П., єдиним спадкоємцем усього майна ОСОБА_4 за заповітом є його малолітня донька ОСОБА_12 , якій 28 серпня 2017 року було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_4 на обліку у лікаря психіатра не перебував, невропатологом не спостерігався, в медичній документації померлого відсутні будь-які вказівки, які б свідчили про можливі ознаки психічного розладу, а допитані у справі свідки підтвердили адекватність та поміркованість поведінки спадкодавця.

За клопотанням позивачки ОСОБА_1 для визначення психічного стану ОСОБА_4 на момент складання ним заповіту ухвалою суду від 21 червня 2018 рокупризначена посмертна судово-психіатрична екпертиза, яка не була проведена з огляду на неоплату вартості дослідження позивачкою.

Окрім того, встановлено, що батьківство ОСОБА_4 відносно доньки ОСОБА_5 зареєстроване у встановленому законом порядку відповідно до приписів ч.3 ст.122 СК України, на час розгляду справи не скасоване і не визнане недійсним.

За таких обставин суд обгрунтовано прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог в частині уведення ОСОБА_4 в оману з боку ОСОБА_3 щодо батьківства у відношенні доньки ОСОБА_10 .

Також, суд правильно виходив із недоведеності вимог щодо визнання заповіту недійсним на підставі ст.225 ЦК України, як вчиненого у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги про те, що суд вирішив справу без проведення посмертної судово-психіатричної експертизи лише на тій підставі, що позивачка її не оплатила, хоча про необхідність оплати експертизи вона

- 5 -

повідомлена не була.

Такі доводи суперечать матеріалам справи, з яких вбачається, що позивачка в особі її представника ОСОБА_9 двічі належно повідомлялася про необхідність оплати судової експертизи та про наслідки невиконання цього обов`язку, що стверджується рекомендованим відправленням про вручення 13 серпня 2018 року судового повідомлення про оплату експертизи (т.2 а.с.206) та особистим врученням 22 жовтня 2018 року повторного повідомлення про оплату експертизи під підпис (т.2 а.с.197), однак процесуального обов`язку не виконала, оплату не провела, у зв`язку з чим справа повернута експертами без виконання. Така процесуальна поведінка позивачки врахована судом відповідно до приписів ст.109 ЦПК України.

Водночас, колегія суддів зауважує, що до початку розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачкою ОСОБА_1 було подано до суду висновок посмертної психіатричної експертизи (комісійної) № 45 від 28 березня 2019 року, виконаний на замовлення адвоката Самарцева Я.Ю. експертами ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України».

У відповідь відповідачкою ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції також до початку розгляду по суті подано висновок повторної посмертної психіатричної експертизи (комісійної) № 102 від 20 серпня 2019 року, виконаний на замовлення адвоката Тригуба А.Ю. експертами ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України».

З огляду на положення ст.105 ЦПК України щодо необхідності експертизи для визначення психічного стану особи, а також враховуючи позицію сторін, колегія суддів згідно положень ст.367 ЦПК України приєднала обидва висновки до матеріалів справи і вважає за необхідне дати їм правову оцінку.

Відповідно до висновку посмертної психіатричної експертизи (комісійної) № 45 від 28 березня 2019 року, виконаної на замовлення сторони позивачки, ОСОБА_4 за життя, в тому числі і під час складання заповіту 09 жовтня 2015 року, страждав на стійкій, хронічний психічний розлад у формі органічного ураження головного мозку (внаслідок церебрального атеросклерозу, гіпертонічної хвороби, наслідків ГПМК) із інтелектуально-мнестичним зниженням (слабоумтством легкого ступеню згідно МКХ 10) та синдромом надцінних маячних ідей. За своїм психічним становм ОСОБА_4 не міг 09 жовтня 2015 року усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Із виконаного на замовлення відповідачки висновку повторної посмертної психіатричної експертизи (комісійної) № 102 від 20 серпня 2019 року слідує, що ОСОБА_4 1952 року народження на час складання заповіту 09 жовтня 2015 року стійким хронічним психічним розладом не страждав, а у нього виявлялися ознаки органічного ураження головного мозку судинного генезу з церебрастенічним синдромом. ОСОБА_4 за своїм психічним станом на 09 жовтня 2015 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

З огляду на наявність суперечливих висновків експертів, наданих сторонами, суд з`ясував думку учасників процесу чи не бажають вони за обопільною згодою призначити за ухвалою суду посмертну психіатричну експертизу, що згідно ч.1 ст.105 ЦПК України було б для суду обв`язковим. Сторона позивачки вважала за можливе призначити експертизу, однак сторона відповідачки заперечували проти цього.

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і

- 6 -

взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Оцінючи подані сторонами висновки посмертних психіатричних експертиз за правилами ст.ст.89,110 ЦПК України, колегія суддів відхиляє наданий позивачкою висновок посмертної психіатричної експертизи (комісійної) № 45 від 28 березня 2019 року, як такий, що суперечить матеріалам справи та викликає сумніви в його правильності.

При цьому, колегія суддів виходить з наступного.

По-перше, у даному висновку експерти наводять як покази свідків з боку відповідачки, допитаних у судовому засіданні 18 лютого 2019 року, а саме: ОСОБА_8 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , які підтвердили факт виваженості, поміркованості та адекватності у поведінці померлого ОСОБА_4 , так і надані в письмовому вигляді свідчення ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_9 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , які вказали про неврівноваженість, дратіливість та знервованість у поведінці померлого.

Наведені покази свідків є взаємовиключними, проте із висновку вбачається, що експерти взяли до уваги саме покази свідків з боку позивачки, не мотивувавши чому вони так вчинили.

По-друге, як вказано у висновку при проведенні експертизи експерти керувалися в тому числі медичною документацією щодо примусової госпіталізації ОСОБА_4 у психіатричний заклад 16 вересня 2013 року у м.Лімасол на Кіпрі, протоколом електроенцефалографічного обстеження ОСОБА_4 , проведеного доктором ОСОБА_32 06 травня 2015 року та апостильованими свідченнями доктора ОСОБА_32 від 07 січня 2019 року.

Однак, дана медична документація та свідчення є сумнівними з огляду на те, що діагноз доктора ОСОБА_32 «Хвороба Альцгеймера. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ-ІІІ ст.» не знайшов свого підтвердження, в тому числі у висновках обох психіатричних експертиз. А довідка доктора ОСОБА_32 від 23 лютого 2019 року про те, що згідно медичного заключення медичного інституту реабілітації, клініка ОСОБА_29 на Кіпрі у ОСОБА_4 26 лютого 2011 року діагностовано невеликий інсульт, спростовується офіційною заявою ОСОБА_29 про те, що ОСОБА_4 ніколи не був його пацієнтом, а відтак сам доктор вказує, що його висновок міг бути дещо перебільшеним.

По-третє, як вбачається із висновку, експертами використано дані розтину померлого ОСОБА_4 , згідно якого він помер внаслідок хронічної ішемічної хвороби серця, яка ускладнилася гострою серцевою недостатністю. Дані про розтин голови і як наслідок про стан судин головного мозку померлого відстні. За таких обставин посилання експертів на те, що атеросклеротичне ураження судин вкрай рідко вражає лише один орган і у більшості випадків вражаються і судини головного мозку, носять характер припущень. Це ж підтверджується тим, що у висновку експерти вживають такі звороти мови, як «слід вважати», «ці дані дозволяють зробити висновок».

По-четверте, експертами не враховано та не дано оцінку цілому ряду обставин, які встановлені по справі (медична документація щодо померлого, вчинення ним юридично значимих дій, тощо), в тому чилі не враховано позицію відповідачки ОСОБА_3 (у висновку містяться посилання лише на пояснення позивачки ОСОБА_1 ).

Водночас, колегія суддів вважає, що наданий стороною відповідачки висновок повторної посмертної психіатричної експертизи (комісійної) № 102 від 20 серпня 2019 року є

- 7 -

мотивованим, переконливим та відповідає матеріалам справи.

Зокрема експертами врахована відсутність психічних розладів у ОСОБА_4 та не перебування на психіатричному обліку, що підтверджується листами закладів охорони здоров`я по місцях його постійного проживання на території України: Комунальний заклад київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» вих. №1776 від 02 листопада 2018 року; Комунальний заклад Київської обласної ради «Київська обласна психоневрологічна лікарня №2» вих.№ 362 від 06 листопада 2018 року; Центральна районна лікарня Києво-Святошинського району вих.№1038 від 08 листопада 2018 року; КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Шевченківського району м.Києва вих.№ 1294/01 від 31 жовтня 2018 року; КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Шевченківського району м. Києва вих.№ 1428 від 30 жовтня 2018 року; Обухівська центральна районна лікарня вих.№ 1620 від 05 листопада 2018 року; Комунальний заклад Обухівської районної ради «Обухівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» вих.№ 1168 від 09 листопада 2018 року; КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Деснянського району м. Києва вих.№1129/33/10 від 0 листопада 2018 року; ТМО «Психіатрія» у місті Києві вих. №061/203/1-02/1047 від 16 листопада 2018 року.

Експертами надано оцінку сумнівній медичній документації щодо примусової госпіталізації ОСОБА_4 у психіатричний заклад 16 вересня 2013 року у м.Лімасол на Кіпрі та довідкам доктора ОСОБА_32.

Також, експертами надано оцінку тому факту, що померлий на період складання оспорюваного заповіту у 2015-2016 роках на території України неодноразово вчиняв юридично значимі дії, зокрема отримав медичну довідку про відсутність медичних протипоказань для отримання дозволу на зберігання та носіння вогнепальної і газової зброї, а також оформляв ряд довіреностей різним особам у різних нотаріусів м.Києва.

Висновки повторної посмертної психіатричної експертизи (комісійної) № 102 від 20 серпня 2019 року відповідають показам свідків, допитаних судом за правилами допиту свідків, зокрема показам свідка ОСОБА_15 , який є служителем культу і який показав, що будучи настоятелем храму в с.Михайлівка-Рубежівка Києво-Святошинського району знав ОСОБА_4 як прихожанина з 2014 року, підтримував з ним товариські відносини, звершував відносно нього обряди вінчання і сповіді, і не помічав жодних психічних розладів чи відхилень у його поведінці.

Свідок ОСОБА_22 (до зміни прізвища у зв`язку із укладенням шлюбу ОСОБА_30 ) яка як нотаріус посвідчувала складений ОСОБА_4 оспорюваний заповіт, показала, що в день посвідчення заповіту останній приїжджав до неї сам. Вони спілкувалися близько години. Складання заповіту лише на користь ОСОБА_10 пояснював тим, що саме вона потребує підтримки, оскільки старша дочка ОСОБА_31 ним достатньо матеріально забезпечена. Така позиція померлого є зрозумілою та мотивованою і не викликає нерозуміння.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку про перконливість та підставність висновку повторної посмертної психіатричної експертизи (комісійної) № 102 від 20 серпня 2019 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги медичний звіт від 07 січня 2019 року лікаря невролога, складений на території Республіки Кіпр (Лімасолл) щодо стану спадкодавця, колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав. Суд вірно не взяв до уваги даний звіт, який є сумнівним і спростосується повідомленням самого доктора.

Посилання у скарзі на те, що висновки суду про відсутність психічного розладу у батька лише з огляду на те, що він не перебував на обліку у лікаря психіатра, безпідставні. Висновок суду про відсутність психічного розладу грунтується на оцінці судом усіх зібраних

- 8 -

по справі доказів, в тому числі показів свідків, а не лише медичної документації, як помилковов вважає скаржниця.

Це ж стосується доводів скарги про неправильність врахування судом при оцінці психічного стану спадкодавця тих фактів, що у період складання заповіту він вчиняв юридично значимі дії, зокрема отримував медичні довідки, дозволи на зберігання та носіння вогнепальної і газової зброї, видавав довіреності різним особам. Наведені доводи, які свідчать про поміркованість та адекватність ОСОБА_4 , оцінені судом у сукупності та взаємозв`язку із іншими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що судове засідання 18 лютого 2019 року, в якому були допитані свідки, та наступні засідання, проведені без участі представників позивачки, які були відсутні з поважних причин і не могли забезпечити явку свідків, необгрунтовані.

По-перше, суд підставно допитав в судовому засіданні свідків 18 лютого 2019 року, після чого оголосив перерву для виклику сторони позивачки з огляду на приписи ч.8 ст.223 ЦК України, яка визначає наслідки неявки учасника справи і згідно якої у разі відкладення розгляду справи суд повинен допитати свідків, які прибули, і тільки у вийняткових випадках за ухвалою суду свідки не допитуються і викликаються знову.

По-друге, в судовому засіданні 18 лютого 2019 року були присутні як представник пзивачки Шабловська Л.П., так і адвокат Самарцев Я.Ю., які після оголошення судом перерви на 1 годину і надання адвокату часу на ознайомлення із справою в судове заідання не з`явилися, із справою не знайомилися, а тому суд підставно після допиту свідків відклав розгляд справи на 04 березня 2019 року для забезпечення можливості участі сторони позивача.

З викладених підстав недоречні доводи скаржника про те, що покази свідків, допитаних у судовому засіданні 18 лютого 2018 року, не варто брати до уваги, бо допит відбувався у відсутність її та її представників. Процесуальний закон прямо передбачає такі дії суду.

Посилання позивачки у скарзі на те, що вона мешкає у м .Лімасол, Республіка Кіпр і швидко не змогла прибути до України, а тому через свого представника ОСОБА_9 передала 28 лютого 2019 року суду клопотання призначити справу на квітень 2019 року коли вона мала прибути до України, що судом проігноровано, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

- 9 -

Відповідно до положень ст.210 ЦПК України справа має бути розглянута протягом 90 днів з моменту відкриття провадження.

З матеріалів справи вбачається, що даний позов подано ОСОБА_1 у червні 2017 року станом на лютий 2019 року справа не знайшла свого вирішення на протязі більш як півтора року, а тому суд обгрунтовано відхилив клопотання про відкладення.

Окрім того, колегія суддів вважає відхилення такого клопотання првильним, оскільки позивачка, яка мешкає у м.Лімасол, Республіка Кіпр за тривалий час розгляду так і не спромоглася жодного разу прибути до України та скористатись своїми правами на участь у розгляді справи.

Посилання у скарзі ОСОБА_1 на неврахування судом того факту, що невдовзі після посвідчення заповіту батько помер, його швидко поховали, не повідомляючи її та матір, що викликає у неї багато питань до нової дружини, безпідставні і взагалі не стосуються предмету спору. У випадку наявності сумнівів у природних причинах смерті батька позивачка вправі звернутся для з`ясування цього питання до правоохоронних органів.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення з викладених у апеляційній скарзі мотивів колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: