Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 344/17476/16-ц

провадження № 61-29231 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Івано-Франківська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року у складі судді Польської М. В. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Проскурніцького П. І., Бойчука І. В., Горейко М. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення міської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1 згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 18 січня 2007 року. ОСОБА_2 є власниками квартир № 1 , а ОСОБА_3 - квартири АДРЕСА_3 .

Пунктом 17 рішення Івано-Франківської міської ради від 03 грудня 2014 року № 1599-50 «Про передачу у власність та надання у користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень» було затверджено пункт 2 протоколу № 132 узгоджувальної комісії міського виконавчого комітету по розгляду спорів з приводу суміжного користування від 30 серпня 2013 року, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0297га по АДРЕСА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (пункт 2.2.2 рішення Івано-Франківської міської ради від 07 березня 2013 року про дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки), присвоєно їй кадастровий номер.

На підставі вищевказаного рішення міської ради до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 23 грудня 2014 року були внесені відомості про реєстрацію спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0297га по АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності на земельну ділянку від 23 грудня 2014 року. Вищевказаним рішенням міської ради порушено її права, оскільки відстань між будівлями повинна складати не менше 5 м, проте відстань від краю проїзду до стіни будинку, в якому розташована її квартира, становить 3 м.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати незаконним пункт 17 рішення Івано-Франківської міської ради від 03 грудня 2014 року № 1599-50 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок та внесення змін до рішень», визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку від 23 грудня 2014 року, видане на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою при оскарженні пункту 17 рішення Івано-Франківської міської ради від 03 грудня 2014 року, яким затверджено протокол комісії та проект землеустрою, належними доказами не підтверджено, що відведенням та передачею у власність земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушено її права, як одного з співвласників квартири АДРЕСА_1 .Затвердженням міською радою проїзду шириною 3 м, замість 3,5 м, права позивачки не порушено, що підтверджується витягом з протоколу засідання узгоджувальної комісії виконавчого комітету міської ради по розгляду спорів з приводу суміжного землекористування від 30 серпня 2013 року, який ОСОБА_1 не оскаржено. Суміжним землекористувачем відведеної ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у власність земельної ділянки є не позивачка, а міська рада (територіальна громада), яка і закріпила за собою цю земельну ділянку (проїзд шириною 3 м). Таким чином, міською радою при винесенні спірного рішення положення ЗК України та прав позивачки порушено не було. Унаслідок вищевказаних обставин вимоги ОСОБА_1 про недійсність спірного свідоцтва про право власності на земельну ділянку від 23 грудня 2014 року є безпідставними.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 серпня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_1 відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що згідно з протоколом засідання узгоджувальної комісії виконавчого комітету міської ради по розгляду спорів з приводу суміжного землекористування від 30 серпня 2013 року було спільне комісійне обстеження земельних ділянок по АДРЕСА_5, АДРЕСА_6, АДРЕСА_4 та зроблено відповідні заміри з метою визначення проїзду. За результатами засідання комісія вирішила погодити влаштування заїзду з АДРЕСА_4 до будинковолодінь АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6, АДРЕСА_4 шириною 3 м (між межею орендованої земельної ділянки за договором оренди землі від 15 грудня 2010 року, укладеного з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , і межею будинковолодіння АДРЕСА_4 ) цю земельну ділянку, проїзд , залишити у землях міської ради . Вищевказаний протокол згідно з положеннями статті 158 ЗК України, у разі незгоди, у судовому порядку ОСОБА_1 не оскаржувався.

Позивачка вказувала про те, що відстань від краю проїзду до стіни будинку, в якому розташована її квартира, становить 3 м, проте яка відстань між будинками, що знаходяться по обидва боки від спірного проїзду, вона не зазначала, докази щодо такої відстані не надала. Проте, враховуючи ширину проїзду (що не заперечується сторонами та вбачається з матеріалів справи) - 3 м, а відстань від краю проїзду до стіни будинку також 3 м, про що вказано позивачкою, тому сумарно ця відстань складає 6 метрів, тобто норми Державних будівельних норм 360-92** «Містобудування. Планування та забудова сільських та міських поселень» у частині дотримання протипожежної відстані не порушено.

Спірне рішення Івано-Франківської міської ради прийнято відповідно до положень земельного законодавства, права позивачки цим рішенням не порушено.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що протокол засідання узгоджувальної комісії виконавчого комітету міської ради по розгляду спорів з приводу суміжного землекористування від 30 серпня 2013 року у порядку цивільного судочинства оскарженню не підлягає. Спірним рішенням міської ради порушено Державні будівельні норми 360-92** «Містобудування. Планування та забудова сільських та міських поселень», оскільки відстань від краю проїзду до стіни будинку, в якому розташована її квартира, становить 3 м, тобто не дотримано протипожежну відстань, яка становить від 5 м до 8 м.

Доводи особи, яка подала заперечення

У вересні 2017 року ОСОБА_3 подала заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають. Позивачем не доведено, що відведенням та передачею у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельної ділянки порушено її права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 344/17476/16-ц з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України (тут і далі у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою другою статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої, третьої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом установлено, що відповідно до протоколу засідання узгоджувальної комісії виконавчого комітету міської ради по розгляду спорів з приводу суміжного землекористування від 30 серпня 2013 року було спільне комісійне обстеження земельних ділянок по АДРЕСА_5, АДРЕСА_6, АДРЕСА_4 та зроблено відповідні заміри з метою визначення проїзду. За результатами засідання комісія вирішила погодити влаштування заїзду з АДРЕСА_4 до будинковолодінь АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6, АДРЕСА_4 шириною 3 м (між межею орендованої земельної ділянки за договором оренди землі від 15 грудня 2010 року, укладеного з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , і межею будинковолодіння АДРЕСА_4 ) цю земельну ділянку, проїзд , залишити у землях міської ради .

Ураховуючи викладене, суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильність вирішення спору, дійшли вірного висновку про те, що позивачкою належними та допустимими доказами не підтверджено, що оскаржуваним пунктом 17 рішення Івано-Франківської міської ради від 03 грудня 2014 року, яким затверджено протокол комісії, проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку, порушено її права, як одного з співвласників квартири АДРЕСА_1 , що є процесуальним обов`язком останньої (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).

Суди дійшли правильного висновку про те, що затвердженням міською радою проїзду шириною 3 м, замість 3,5 м, права позивачки не порушено, що підтверджується витягом з протоколу засідання узгоджувальної комісії виконавчого комітету міської ради по розгляду спорів з приводу суміжного землекористування від 30 серпня 2013 року. Крім того, суміжним землекористувачем відведеної ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у власність земельної ділянки є не позивачка, а міська рада (територіальна громада), яка закріпила за собою цю земельну ділянку (проїзд шириною 3 м).

Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що доводи позивачки про порушення міською радою положень Державних будівельних норм 360-92** «Містобудування. Планування та забудова сільських та міських поселень», оскільки відстань від краю проїзду до стіни будинку, в якому розташована квартира ОСОБА_1 , становить 3 м, безпідставні, так як останньою не зазначено, яка відстань між будинками, що знаходяться по обидва боки від спірного проїзду, докази щодо такої відстані нею не надано. Проте, враховуючи ширину проїзду (що не заперечується сторонами та вбачається з матеріалів справи) - 3 м, а відстань від краю проїзду до стіни будинку також 3 м, про що вказано позивачкою, тому сумарно ця відстань складає 6 метрів, тобто норми Державних будівельних норм 360-92** «Містобудування. Планування та забудова сільських та міських поселень» у частині дотримання протипожежної відстані не порушено. Такі висновки судів спростовують доводи касаційної скарги у відповідній частині.

Таким чином, суди на підставі належних та допустимих доказів, поданих сторонами, оцінивши їх, дійшли правильного висновку про те, що міською радою при винесенні спірного рішення положення ЗК України та прав позивачки не порушено. Унаслідок цих обставин вимоги ОСОБА_1 про недійсність спірного свідоцтва про право власності на земельну ділянку від 23 грудня 2014 року є безпідставними.

Посилання касаційної скарги на те, що протокол засідання узгоджувальної комісії виконавчого комітету міської ради по розгляду спорів з приводу суміжного землекористування від 30 серпня 2013 року у порядку цивільного судочинства оскарженню не підлягає не впливає на законність судових рішень, якими доведено безпідставність позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 19, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Д. Д. Луспеник