ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

іменем України

справа № 642/6010/16-ц

провадження № 22-ц/818/2559/19

25 вересня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

імена (найменування) сторін:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4 ,

третя особа (відповідач за зустрічним позовом) - Харківська міська рада,

третя особа - Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Харківської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2019 року в складі судді Пашнєва В.Г.,

у с т а н о в и в:

В вересні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися у суд із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи - Харківська міська рада (далі - ХМР), Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Харківської міської ради (далі - Інспекція ДАБК ХМР), про визнання дій протиправними, вчинення певних дій та відновлення становища.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що вони є власниками АДРЕСА_1 . Власниками квартири АДРЕСА_2 в цьому ж будинку є відповідачі.

На підставі рішення Ленінського районної ради м. Харкова від 05 травня 1998 року № 110/5 відповідачам надано дозвіл на прибудову до своєї частини будинку житлової кімнати, кухні та санвузла. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2007 року за відповідачами визнано право власності на самочинну прибудову та мансарду.

Однак за період з 2008 року по 2016 року відповідачі на власний розсуд реконструювали свою квартиру та фактично без дозвільних документів побудували трьохповерховий будинок, а саме - підвал, перший поверх та мансарду, що загрожує руйнуванням всього будинку, у тому числі квартири позивачів.

Зазначають, що приміщення підвалу, першого поверху та мансарди були самовільно реконструйовані на земельній ділянці, яка надавалась ОСОБА_1 на підставі рішення Харківської міської ради Харківської області від 21 листопада 2007 року № 253/07.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за власний рахунок знести самовільно побудовані приміщення: підвалу № № 1-ХП загальною площею 85,3 кв. м., першого поверху № № 10-13 загальною площею 49,1 кв. м., мансарди № № 18-22 загальною площею 38,2 кв. м., що розташовані в АДРЕСА_2 .

18 листопада 2016 року ОСОБА_5 - представник ХМР подав відзив на позовну заяву, в якому просив задовольнити позовні вимоги.

Відзив мотивовано доведеністю позовних вимог.

20 грудня 2016 року ОСОБА_6 - представник ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що позов не підтверджено належними та допустимим доказами. Покрівля АДРЕСА_1 перебувала в аварійному стані та була під загрозою для здоров`я мешканців квартир даного будинку, що вимагало негайного проведення ремонтних робіт. Мансарда була побудована з метою поліпшення житлових умов відповідачів. Краї мансарди були облаштовані зливами, тому вода не попадає на кришу позивачів. Над частиною квартири відповідачів передбачається надбудова мансардного поверху, що підтверджується Технічним висновком Приватного підприємства «Спецстройпроект-1» (далі - ПП «Спецстройпроект-1») про стан конструкції покрівлі, покриття покрівлі та можливості подальшої експлуатації крівлі житлового будинку АДРЕСА_1 від 2009 року. При цьому прибудова до квартири відповідачів проведена на підставі рішення Ленінської районної ради м. Харкова від 05 травня 1998 року. Право власності на самочинне будівництво визнано за відповідачами на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2007 року.

06 травня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися у суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа - ХМР, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що будинок АДРЕСА_1 перебуває на земельній ділянці площею 534 кв. м., як надана в користування землекористувачам на підставі рішення Ленінської районної ради депутатів трудящих від 28 лютого 1956 року № 67. Рішенням ХМР від 21 листопада 2007 року № 253/07 ОСОБА_1 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 500 кв. м. за вказаною адресою для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Зазначають, що про дане рішення вони дізнались під час розгляду цієї справи, межі земельної ділянки з ним не узгоджувались. Крім того, рішення порушує їх права, оскільки розмір площі земельної ділянки, яка залишається у їх користування, менше розміру площі земельної ділянки, на якій знаходиться квартира АДРЕСА_2 , що позбавляє їх можливості володіти та користуватися своєю квартирою.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили визнати незаконним та скасувати рішення 16 сесії 5 скликання ХМР від 21 листопада 2007 року № 253/07 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» в частині пункту 1.83 Додатку 1 «Перелік громадян, яким передаються у приватну власність земельні ділянки» щодо передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 500 кв. м. по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

03 квітня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просили відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що єдиним власником земельної ділянки за вказаною адресою є територіальна громада в особі ХМР. Сторони є лише власниками внутрішніх приміщень в будинку, що розташований на цій земельній ділянці. Оспорюваним рішенням ХМР ОСОБА_1 отримав земельну ділянку, площа якої відповідно до математичних правил переведення площі в гектарах в метри квадратні дорівнює половині від максимально дозволеної законодавцем площі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 03 травня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийнятий до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за власний рахунок знести самовільно побудовані приміщення: підвалу № № 1-ХП загальною площею 85,3 кв. м., першого поверху № № 10-13 загальною площею 49,1 кв. м., мансарди № № 18-22 загальною площею 38,2 кв. м., що розташовані в АДРЕСА_2 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 653 грн. 63 коп. - по 826 грн. 82 коп. з кожного.

Рішення суду інстанції мотивовано тим, що будь-яких доказів щодо надання дозволу на здійснення будівництва приміщень підвалу № № 1-ХП загальною площею 85,3 кв. м., першого поверху № № 10-13 загальною площею 49,1 кв. м., мансарди № № 18-22 загальною площею 38,2 кв. м., що розташовані в АДРЕСА_2 , відповідачами не надано. Оскільки будівництво здійснено самочинно, позов підлягає задоволенню з підстав, передбачених статтею 376 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив із того, що рішення 16 сесії 5 скликання ХМР від 21 листопада 2007 року № 253/07 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» згідно з Реєстром актів ХМР (за посиланням: http://kharkiv.rocks/reestr) є наявним в мережі Інтернет у вільному та відкритому доступі. Оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мали об`єктивну можливість дізнатися про прийняте ХМР рішення та оскаржити його в межах строку позовної давності, зустрічний позов задоволенню не підлягає у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

24 березня 2019 року ОСОБА_4 звернувся до Харківського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин. Зокрема, зазначає, що суд не врахував правової позиції, яка міститься в постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 458/1173/14-ц (провадження № 61-13282св18), а в задоволенні зустрічного позову було відмовлено за відсутності заяви про застосування строку позовної давності.

02 травня 2019 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету ХМР згідно з розпорядженням від 06 квітня 2004 року № 2776, реєстраційний № 4-04-216503.

Власниками АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2007 року.

Рішенням Виконавчого комітету ХМР від 05 травня 1998 року № 110/5 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надано дозвіл на прибудову до своєї частини будинку житлової кімнати розміром 5,0 х 4,5 кв. м., приміщення санвузла розміром 2,5 х 2,0 кв. м. та кухні розміром 4,8 х 3,8 кв. м. у домоволодінні АДРЕСА_1 .

Згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2007 року за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано право власності на самочинно побудовану прибудову та мансарду - приміщення 14 площею 16,4 кв. м., приміщення 15 площею 3,2 кв. м., приміщення 16 площею 8,9 кв. м., приміщення 17 площею 17,6 кв. м. в АДРЕСА_2 за вказаною адресою.

Згідно з Актом обстеження, складеним комісією дільниці № 28 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» 30 вересня 2015 року, в приміщенні мансарди АДРЕСА_2 дійсно ведуться будівельні роботи . Крівля мансарди АДРЕСА_2 шиферна, має скат в сторону будинку, де розташована АДРЕСА_1. Система водовідведення на крівлі мансарди відсутня. Для усунення залиття АДРЕСА_1 мешканцям АДРЕСА_2 необхідно виконати роботи по влаштуванню системи водовідведення на крівлі мансарди, що розташована на другому поверсі.

09 листопада 2015 року за результатами позапланової перевірки, проведеної на об`єкті головним інспектором будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за проведенням перевірок Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківські області було встановлено факт реконструйованих приміщень АДРЕСА_2 шляхом будівництва надбудови другого поверху без документа, що надає право на виконання будівельних робіт, незабезпечення здійснення технічного нагляду, та відносно ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частинами першою, сьомою, сімнадцятою статті 96 КпАП України.

В протоколі ОСОБА_3 визнав факт реконструкції приміщень АДРЕСА_2 шляхом будівництва надбудови другого поверху без документа, що надає право на виконання будівельних робіт, незабезпечення здійснення технічного нагляд та просив врахувати його статус як пенсіонера та дитини війни.

В цей же день винесено Припис № 802-Пр про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил у термін до 09 червня 2016 року.

Оскільки у термін до 09 червня 2016 року порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил не було усунуто, постановою головного інспектора будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за проведенням перевірок Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківські області від 11 листопада 2015 року ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбачене частинами першою, сьомою, сімнадцятою статті 96 КпАП України, у вигляді штрафу в розмірі 6 800 грн. 00 коп.

15 червня 2016 року ОСОБА_4 звернувся з завою до Харківського міського голови Кернеса Г.А. про збереження об`єкту самочинного будівництва.

Суд першої інстанції вважав, що здійсненням будівництва приміщень підвалу № № 1-ХП загальною площею 85,3 кв. м., першого поверху № № 10-13 загальною площею 49,1 кв. м., мансарди № № 18-22 загальною площею 38,2 кв. м., що розташовані в АДРЕСА_2 без будь-яких дозвільних документів відповідачі завдали незручності позивачам.

З таким висновком погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодовувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з зазначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновку про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використані усі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року в справі № 6-1721цс16.

Під час вирішення справ про знесення об`єктів самочинного будівництва суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

За правилами частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 здійснили реконструкцію (перепланування) ряду приміщень своєї квартири, а також побудували мансарду над своїм приміщенням.

Вказані обставини встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2007 року.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 02 грудня 2016 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі їх представника ОСОБА_8 на вказане рішення закрито.

За правилами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з Технічним звітом, складеним ПП «Спецстройпроект-1» про стан конструкції покрівлі, покриття покрівлі та можливості подальшої експлуатації крівлі житлового будинку АДРЕСА_1 , виконаного на замовлення ОСОБА_3 в 2009 році, загальний стан несучих конструкцій покрівлі та покриття покрівлі житлового будинку відноситься до категорії Ш - непридатне для експлуатації.

На підставі візуального огляду можна зробити висновок: сукупність факторів, що привели до зруйнування несучої конструкції та покриття покрівлі, зруйнування вентиляційних коробів, відсутності організованої системи ливневого водовідведення, призводить до подальшого зруйнування нижніх будівельних конструкцій. Як наслідок цього, відбувається погіршення несучої здатності будівельних конструкцій усього будинку.

Для поновлення придатності до експлуатації жилого будинку необхідно терміново провести наступні ремонтно-будівельні роботи: демонтаж аварійних та установку нових стропил; демонтаж та установку нової обрешітки покрівлі; установку гідроізоляції покрівлі; демонтаж та часткову заміну листів покриття покрівлі; установку фасонних елементів покрівлі; установку нових коробів вентиляційних каналів; установку системи ливневого водовідведення з покрівлі.

Доказів на підтвердження необхідності знесення самовільно побудованих приміщень: підвалу № № 1-ХП загальною площею 85,3 кв. м., першого поверху № № 10-13 загальною площею 49,1 кв. м., мансарди № № 18-22 загальною площею 38,2 кв. м., що розташовані в АДРЕСА_2 , а знесення самочинного будівництва є єдиним способом захисту порушених прав співвласників, матеріали справи не містять. Не надано таких доказів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування судова колегія керується таким.

Частина 1 статті 16 ЦК України визначає? що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним, відповідно до пункту 10 частини 2 цієї ж статті - визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною 1 статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтею 393 цього Кодексу передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акту. У разі неможливості відновлення попереднього становища, власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодуванням завданих збитків.

Згідно з пунктами «в», «г», «д» частини 3 статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначені способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача) (правові позиції, що містяться в постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 910/1016/17, від 17 квітня 2018 року у справі № 914/1521/17, від 04 вересня 2018 року у справі № 915/1279/17 та № 915/1284/17, № 915/1283/17).

У разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема правового акту індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають, як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, що звернулась за їх захистом.

При цьому, у разі порушення права на земельну ділянку його захист, у тому числі у визначені статтями 21, 393 ЦК України та пунктом «г» частини 3 статті 152 ЗК України спосіб, здійснюється власником земельної ділянки або її землекористувачем, а відповідно право на звернення із таким позовом належить власнику, землекористувачу цієї ділянки або особі, яка відповідно до законодавства уповноважена та має право в інтересах власника земельної ділянки або землекористувача звертатись за захистом його порушеного права із одночасним обгрунтуванням в позовній заяві підстав для звернення уповноваженої особи із позовом в інтересах власника земельної ділянки або землекористувача (правова позиція, що міститься в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі № 903/857/17).

На підставі рішення Харківської міської ради від 21 листопада 2007 року № 253/07 ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 500 кв. м. по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Земельна ділянка площею 500 кв. м. на місцевості не визначена.

Доказів того, що вказаним рішенням органу місцевого самоврядування порушуються права ОСОБА_3 та ОСОБА_4 матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Виходячи з встановлених фактичних обставин справи та вищевказаних норм матеріального та процесуального права, правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутні.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи - ХМР, Інспекція ДАБК ХМР, про визнання дій протиправними, вчинення певних дій та відновлення становища та зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа ХМР, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_9 , ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи - Харківська міська рада, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Харківської міської рада, про визнання дій протиправними, вчинення певних дій та відновлення становища та зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа Харківська міська рада, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 30 вересня 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова