Справа № 137/1609/16-ц
Провадження № 22-ц/801/1997/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Желіховський В. М.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2019 рокуСправа № 137/1609/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивіль-них справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Войтка Ю.Б., Копаничук С.Г.,

за участі секретаря судового засідання Топольської В.О., представника скарж-ниці позивачки ОСОБА_1 адвоката Богословського С.В., відповідача ОСОБА_3 , розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у по-рядку спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позо-вом

ОСОБА_1 до ОСОБА_3

про поділ майна подружжя,

за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_1 , її представ-ника адвоката Богословського Сергія Вікторовича на рішення Літинського ра-йонного суду Вінницької області від 17 липня 2019 року, ухвалене у примі-щенні суду в смт Літині Вінницької області за головування судді Желіховсь-кого В.М.,

В С Т А Н О В И В:

09 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернулася у Літинський районний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, зазна-чаючи наступне. З 30 березня 2000 року по 25 липня 2013 року сторони у справі перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 25 липня 2013 року. Від спільного проживання у по-дружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на під-ставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 2003 року був придбаний житло-вий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 вартістю 8 800,00 гривень. Цей буди-нок з господарськими будівлями та земельною ділянкою є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя. Також у вказаний період сі-мейних стосунків у 2008 році за спільні кошти подружжя був придбаний авто-мобіль марки ВАЗ 21070-3НГ, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 та причіп легковий - В ( універсальний ) ПГМФ 8302 , 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 . Оскільки сторони у справі не можуть дійти спільної згоди стосовно поділу майна в натурі, ОСОБА_1 просила суд його поділити за принципом рів-ності часток, а саме виділити їй 1/2 частину будинку з господарськими спору-дами та земельною ділянкою, що розташовані по АДРЕСА_1 , відповідачу ОСОБА_3 залишити автомобіль марки ВАЗ 21070-ЗНГ та причіп легковий - В ( універ-сальний ), зобов`язавши його виплатити позивачці грошову компенсацію вар-тості 50% автомобіля та причепа. Також ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 2 500,00 гри-вень ( т. 1, а. с. 1-3 ).

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 17 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволений частково. Розділене майно, що є спіль-ною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а саме автомобіль марки ВАЗ 21070-ЗНГ, 2005 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , виділивши йо-го ОСОБА_3 та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенса-цію вартості 1/2 частки вищевказаного автомобіля в сумі 18 250,00 гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Накладений ухвалою Літинсь-кого районного суду Вінницької області від 10 серпня 2016 року арешт на жит-ловий будинок з господарськими будівлями ( сіни, ґанок, гараж, погріб, вби-ральня, криниця, огорожа, хвіртка ), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у володінні ОСОБА_3 , на автомобіль марки ВАЗ 21070-ЗНГ, 2005 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , зареєстрований в Єдиному державному реєстрі МВС України 28 травня 2008 року, та на причіп легковий - В ( універсальний ) ПГМФ 8302, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , зареєстрований в Єдиному державному реєстрі МВС України 12 липня 2008 року, який знаходиться у во-лодінні ОСОБА_3 , скасований ( т. 2, а. с. 196-201 ).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання за позивачкою права власності на 1/2 ідеальну частку будинку та земельної ділянки, суд першої ін-станції дійшов висновку про те, що спірна нерухомість не входить до складу спільного сумісного майна подружжя, через що не підлягає поділу між ним, оскільки була придбана відповідачем за особисті кошти, отримані від реалізації нерухомого майна по АДРЕСА_2 , на-бутого у попередньому шлюбі, у дарунок від матері та за кошти у сумі 11 928,00 гривень, що знаходилися на рахунку ОСОБА_3 в ПАТ КБ «Приват-банк». Суд першої інстанції вважав, що позивачкою не надано жодних будь-яких підтверджень того, що спірний будинок придбаний за спільні з відповіда-чем кошти, суду не надано доказів її матеріального становища до та на момент придбання спірного нерухомого майна.

Щодо поділу спірного автомобіля марки ВАЗ 21070-ЗНГ, 2005 року випус-ку, д.н.з НОМЕР_1 , то суд першої інстанції дійшов висновку, що це рухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя і підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компен-сації ринкової вартості 1/2 частки цього автомобіля, що становить 18 250,00 гривень. Такого висновку суд дійшов, не дивлячись на твердження ОСОБА_3 про те, транспортний засіб ним придбаний за кошти в сумі 8 800,00 гривень, по-даровані йому матір`ю ОСОБА_5 згідно нотаріально посвідченого договору да-рування грошей від 12 лютого 2003 року.

Відповідач ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції від 17 липня 2019 року не оскаржує.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 17 липня 2019 року оскаржується в апеляційному порядку позивачкою ОСОБА_1 та її представником адвокатом Богословським С.В., які просять його скасувати в частині відмови у розподілі житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , ухвалити в цій частині нове рі-шення по суті позовних вимог ( т. 2, а. с. 204-207, 221-224 ). В іншій частині су-дове рішення ОСОБА_1 та її представник не оскаржують, тому в силу ви-мог статті 367 ЦПК України в апеляційному порядку в неоскаржуваній частині рішення суду першої інстанції на предмет законності й обґрунтованості не пере-глядається.

Ухвалою апеляційного суду від 06 вересня 2019 року відкрито апеляційне провадження у цій цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , її представника адвоката Богословського С.В. на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 17 липня 2019 року ( т. 2, а. с. 236 ).

Правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 не скористався.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення та заперечення на апеля-ційну скаргу відповідно представника позивачки адвоката Богословського С.В. та відповідача ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на-явні в ній докази у їх сукупності, перевіривши законність, обґрунтованість в оскаржуваній частині судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає част-ковому задоволенню.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимо-гам в частині щодо відмови у задоволенні позову про розподіл між колишнім подружжям спільного нерухомого майна у вигляді житлового будинку з госпо-дарськими спорудами АДРЕСА_1 . У цій частині оскаржуване рішення є помилковим, таким, що суперечить нормам матеріального права, які регулюють виниклі та наявні між сторонами у справі правовідносини, встановленим фактичним обставинам справи, тому у вказаній частині рішення підлягає скасуванню з ухваленням но-вого рішення.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється учасниками справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 30 березня 2000 року по 25 липня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає та перебуває на утриманні позивачки. Згідно рішення Літинського районного суду Вінниць-кої області від 29 червня 2016 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку ( доходу ) щомісячно, але не менше 30% прожитко-вого мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 13 червня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

У період шлюбу за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу житлового будинку від 12 лютого 2003 року ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_8 житловий будинок з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 . Ураховуючи доводи від-повідача, придбання вказаного нерухомого майна здійснено ним виключно за його особисті кошти, одержані за договором купівлі-продажу житлового будин-ку, укладеним 30 квітня 2002 року, за умовами якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_6. придбала незакінчений будівництвом житловий будинок з госпо-дарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_4 за ціною 43 000,00 гривень. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ді-лянки, укладеного 30 квітня 2002 року, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_6 ку-пила земельну ділянку площею 0,1499 га, розташовану в смт Літині Вінницької області на території Літинської селищної ради за ціною 4 000,00 гривень. У су-дових засіданнях судів першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_3 пояснив, що продане ним зазначене нерухоме майно належало йому на праві спільної суміс-ної власності від попереднього шлюбу, унаслідок реалізації якого він отримав у особисту власність кошти в сумі 21 000,00 гривень і саме ці кошти сплачені за спірну у даній справі нерухомість.

Проте колегія суддів апеляційного суду зауважує, що будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів у розумінні статей 77 - 80 ЦПК України на підтвердження своїх доводів щодо належності йому на праві осо-бистої власності коштів в сумі 21 000,00 гривень, оплати саме цими коштами придбаної спірної нерухомості відповідач суду не надав. Не містять таких дока-зів і матеріали справи.

Крім цього, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на ту обставину, що згідно розписки продавця житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 ОСОБА_8 від 12 червня 2002 року вона отримала від ОСОБА_3 кошти в сумі 1700,00 доларів США. Згідно наступної письмової домовленості 1650,00 дола-рів США ОСОБА_3 зобов`язався сплатити продавцю ОСОБА_8 до 20 грудня 2002 року. З огляду на ту обставину, що спірна нерухомість придбавалася за до-лари США зі сплатою вартості майна двома платежами протягом шестимісяч-ного строку, апеляційний суд критично оцінює твердження відповідача ОСОБА_3 про те, що спірне нерухоме майно у вигляді житлового будинку з госпо-дарськими спорудами придбане за 21 000,00 гривень, нібито отриману від ре-алізації майна, набутого в іншому шлюбі, ще до створення в офіційному поряд-ку сім`ї з позивачкою ОСОБА_1 .

За викладених фактичних беззаперечних обставин, які підтверджуються ма-теріалами цієї цивільної справи, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для безсумнівного висновку про придбання спірного нерухомого майна вик-лючно за особисті кошти відповідача.

Поряд з цим, факт отримання відповідачем коштів внаслідок реалізації не-рухомого майна від попереднього шлюбу не може бути підставою для визнання частини цих коштів особистою власністю одного з подружжя у зв`язку з недо-веденістю факту використання вказаних грошей за домовленістю з колишнім подружжям на не пов`язані із сім`єю власні інтереси відповідача. Так відпові-дач за грошові кошти згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 12 лютого 2003 року в сумі 8 800,00 гривень придбав нерухоме майно, в яке по-селилася й зареєструвалася сім`я сторін у справі з тримісячним сином Романом . За таких обставин апеляційний суд вважає, що відповідач діяв виключно в інте-ресах сім`ї, тому придбаний житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 у період пе-ребування сторін у справі у зареєстрованому шлюбі слід визнати спільним су-місним майном колишнього подружжя.

Відповідно до пункту першого розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімей-ного кодексу України ( далі - СК України ) цей Кодекс набув чинності одночас-но з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі ( частина пер-ша статті 58 Конституції України ) норми СК України застосовуються до сімей-них правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних правовідносин, які існували до 01 січня 2004 ро-ку, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття подружжям спіль-ного майна та правовий режим останнього у цій справі повинен визначати-ся Кодексом про шлюб та сім'ю України ( далі - КпШС України), який був чин-ним на час набуття ОСОБА_3 права власності на спірне нерухоме майно, а поділ такого майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення майнових правовідносин у цій цивільній справі, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя корис-тується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку ( аналогічні положення містить стаття 60 СК України ). Згідно зі статтею 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, врахову-ючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуго-вують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кож-ного з них.

Частиною першою статті 29 КпШС України передбачено, що якщо між под-ружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з под-ружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічне положення закріплене в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

У пункті дев`ятому постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосу-вання судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» ( чинному на дату виникнення спірних правовідносин ) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно вста-новлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільно-го ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного май-на. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в пері-од шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності ( крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання, при фактичному припиненні шлюбу ).

Отже, виходячи із системного аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного на-житого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, на-житого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Вказане положення закону корес-пондується зі статтею 60 СК України.

Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свід-чить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростова-на одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спросту-вання презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазна-чена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подруж-жя укладений договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гоно-рар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної су-місної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений од-ним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично вико-ристано на задоволення потреб сім`ї.

Колегія суддів апеляційного суду наголошує, що відповідачем ОСОБА_3 не доведено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 був придбаний за його особисті кошти, не в інтересах сім`ї на той час з позивачкою ОСОБА_1 , ним не спростовано презумпцію спільності майна подружжя.

У судовому засіданні встановлено та не заперечувалося відповідачем, що позивачка дійсно працювала в Літинському районному центрі зайнятості з 18 жовтня 2001 року ( наказ про прийом на роботу від 18 жовтня 2001 року № 42 ) по 30 листопада 2017 року. З 01 грудня 2017 року по цей час ОСОБА_1 займає посаду заступника директора - начальника відділу надання соціальних послуг Літинської районної філії Вінницького обласного центру зайнятості ( на-каз про переведення від 30 листопада 2017 року № 475-к ). Вказані дані наве-дені у довідці Вінницького обласного центру зайнятості від 01 жовтня 2019 ро-ку № 13-36/3633-19 та доводять наявність доходу у позивачки практично протя-гом усього періоду перебування її в шлюбі з відповідачем. Крім цього належить мати на увазі народження в колишній сім`ї сторін у справі 01 грудня 2002 року сина ОСОБА_4 .

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя - сторін у справі.

Ураховуючи викладені обставини, зважаючи на презумпцію рівності часток подружжя у спільному майні, відсутність домовленості між ними щодо поділу спільно нажитого під час шлюбу майна, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1. про поділ спільного майна подружжя в частині стосовно житлового будинку з господарськими будівлями є доведеними, такими, що підлягають за-доволенню шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частку цього жит-лового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , із залишенням у власності відпові-дача відповідно 1/2 частки вказаного майна. Як висновок колегія суддів апеля-ційного суду зазначає, що, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в час-тині розділу по 1/2 частці житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , належним чином не вра-хував усі норми законодавства, матеріального права, що регулюють спірні пра-вовідносини, які виникли та мають місце між сторонами у справі, не повно до-слідив усі обставини справи та дійшов необґрунтованого висновку щодо відмо-ви у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій частині її вимог. Оскаржуване рі-шення у вказаній частині підлягає скасуванню як помилкове з ухваленням ново-го судового рішення про задоволення апеляційної скарги.

Щодо вимоги апеляційної скарги в частині поділу земельної ділянки по АДРЕСА_1 , то в цій частині скарга задоволен-ню не підлягає, оскільки скаржницею та її представником не надано суду жод-ного доказу з приводу наявності у власності сторін у справі або однієї з них та-кого нерухомого майна. З витягу з Державного земельного кадастру про зе-мельну ділянку, сформованого 25 жовтня 2017 року ( т. 2, а. с. 15 ), убачається, що інформація про зареєстроване право на земельну ділянку АДРЕСА_5 з кадастровим номером 0:00:003: 1581 та цільовим призначенням для будівництва і обслуго-вування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ді-лянка ) у Державному земельному кадастрі відсутня.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основопо-ложних свобод, яка відповідно до норм частини першої статті 9 Конституції України ратифікована Законом від 07 липня 1997 року «Про ратифікацію Кон-венції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7, 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий роз-гляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встанов-леним законом.

Стаття 17 ЗУ № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» ( з подальшими змінами ) передбачає за-стосування судами Конвенції та практики Європейського суду з прав людини як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Кон-венцію та практику Суду.

Вимога пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і осно-воположних свобод щодо обґрунтування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Кон-венції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прий-нятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сфор-мульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат роз-гляду справи.

Аналіз усталеної практики Європейського суду з прав людини щодо засто-сування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( наприклад рішення від 21 січня 1999 року у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року у справі «Красула проти Росії», від 05 травня 2011 року у справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року у справі «Трофимчук проти України» ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рі-шення є частиною загального права людини на справедливий і публічний роз-гляд справи.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» одним із завдань умотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. У своїх рішеннях Євро-пейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну сво-боду розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття дока-зів на підтвердження позицій сторін, хоча пункт перший статті 6 Конвенції зо-бов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має вико-нати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи апеляційним су-дом, який переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати су-дове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рі-шення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення пов-ністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або змі-ни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесу-ального права або неправильне застосування норм матеріального права. Непра-вильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлу-мачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Нормами статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір поклада-ється на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змі-нює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У суді апеляційної інстанції представником позивачки адвокатом Бого-словським С.В. поданий детальний опис робіт (наданих послуг) за договором від 20 серпня 2019 року про надання професійної правничої допомоги у цій ци-вільній справі. До апеляційної скарги додана квитанція до прибуткового касо-вого ордера від 20 серпня 2019 року № 14 про сплату ОСОБА_1 3 000,00 гривень за отриману допомогу адвоката. Враховуючи наявність відповідних до-казів щодо обсягу наданих послуг і виконаної адвокатом роботи, її вартості, за-значеної у згаданій квитанції, співмірність розміру витрат на правничу допомо-гу складності справи, наданим послугам, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки суми сплачених нею витрат за надання правничої професійної допомоги.

Керуючись нормами статей 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , її представника адвоката Богословського Сергія Вікторовича задоволити частково.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 17 липня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо розподілу спільного сумісного майна, виділення 1/2 частки житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 скасувати, у цій частині позовні вимоги задоволь-нити повністю.

Розділити майно, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а саме житловий будинок з господарсь-кими спорудами по АДРЕСА_1 , виділивши у власність ОСОБА_1 його 1/2 частку.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 -лівни 3 000,00 гривень ( три тисячі гривень 00 коп. ) у відшкодування понесе-них витрат з оплати правничої допомоги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складений 07 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач Т.О. Денишенко

Судді Ю.Б. Войтко

С.Г. Копаничук