Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 653/3433/16-ц

провадження № 61-32871св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 19 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Майданіка В. В., Кутурланової О. В., Орловської Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила суд виділити в натурі належну їй 1/1 частку із земельної ділянки, розташованої на АДРЕСА_1 , що є спільною сумісною власністю з відповідачем, з організацією виходу та виїзду їй з АДРЕСА_1 , а відповідачу - з АДРЕСА_2 ; призначити технічну експертизу для визначення їй в натурі цілої частки із земельної ділянки 0,1 га, що є спільною сумісною власністю з відповідачем.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 грудня 2012 року вона є власником цілого житлового будинку під літерою «Б» з відповідними господарськими будівлями та спорудами. Власником будинків під літерами «А» та «Л» з відповідними господарськими будівлями та спорудами є відповідач. Вона та відповідач є співвласниками земельної ділянки площею 0,1 га, яка розташована на АДРЕСА_1 . Вона бажає розпоряджатися своєю частиною земельної ділянки, однак не може домовитися з відповідачем щодо розміру їх земельних ділянок та облаштування в`їзду/виїзду. Вона бажає користуватися своєю частиною земельної ділянки з вулиці Коцюбинського, відповідач же має можливість користуватися своєю частиною земельної ділянки з АДРЕСА_2 .

При апеляційному розгляді справи позивач вказала, і це підтвердив відповідач, на помилку в її позові, зазначивши, що їй належать житлові будинки під літерами «А» та «Б», а відповідачу - житловий будинок під літерою «Л». Вони їх і займають фактично, з приводу цього спору немає.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 13 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що частки сторін як співвласників будинковолодіння не становлять одиницю (3/5 + 2/5 + 1/1). При цьому суд взяв до уваги й свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28 грудня 2012 року, згідно з яким позивачу належить на праві власності житловий будинок під літерою «Б», площею 43,2 кв. м, частка становить 1/1. Суд виходив з того, що частки сторін не відповідають підпунктам 3.1, 3.2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041. Також суд виходив з неможливості виділити із цілої однієї частки одну цілу частку, тобто неможливості задоволення вимоги позивача, яка просила виділити їй 1/1 частку із земельної ділянки, що перебуває на праві спільної сумісної власності. Також, відмовляючи в позові суд, виходив з того, що висновки судової експертизи суперечать матеріалам справи, містять перекручені факти щодо розміру часток співвласників позивача та відповідача, що позбавляє суд можливості встановити правильний варіант поділу земельної ділянки, а позивач не скористалась своїм правом зміни чи уточнення позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 19 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Виділено за варіантом 2 висновку № 32 судової земельно-технічної експертизи судового експерта Грибкової Н. Г. від 28 лютого 2017 року із земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :01:001:0609, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована на АДРЕСА_1 і яка належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 25 вересня 2014 року, в особисту власність та користування ОСОБА_1 земельну ділянку 1 площею 600 кв. м, частка якої у спільній власності на вказану земельну ділянку становить 3/5, з виходом на АДРЕСА_1 та ОСОБА_3 земельну ділянку 2 площею 400 кв. м, частка якої у спільній власності на вказану земельну ділянку становить 2/5, з виходом на АДРЕСА_2 .

Межа розподілу земельних ділянок 1 та 2 між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 описується так: від фасадної межі на АДРЕСА_1 вздовж лівої бокової межі земельної ділянки в напрямку задньої межі на відстані 88 см від торцової стіни житлового будинку під літерою «А» (крапка відліку), паралельно їй в напрямку правої бокової межі вздовж існуючої огорожі до кута сараю під літерою «Г»; продовження вздовж зовнішньої стіни сараю під літерою «Г», під літерою «Е» до перетину із правою боковою межею згідно з планом за додатком 1, що є невід`ємною частиною висновку експерта.

Для експлуатації та ремонту підземної мережі водопроводу, що здійснюється з АДРЕСА_1, згідно з вимогами статей 98, 99 ЗК України встановлено на частину території двору ОСОБА_1 (додаток 2) терміновий земельний сервітут «право прокладання та експлуатації трубопроводу» (водопроводу), земельна ділянка 3 площею 19,0 кв. м, на термін до прокладання ОСОБА_2 самостійної комунікації водопроводу територією свого двору для можливості водозабезпечення та водовідведення будинковолодіння окремо від будинковолодіння ОСОБА_1

Зобов`язано ОСОБА_1 забезпечити доступ на її ділянку служб міської каналізації, міського водопроводу та ОСОБА_2 в разі необхідності ремонту комунікацій, їх заміни.

Вказаний сервітут не передбачає вихід через хвіртку із двору ОСОБА_1 у двір ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1 157,52 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що варіант розподілу земельної ділянки № 2, запропоновано згідно з висновком № 32 судової земельно-технічної експертизи з урахуванням зручного доступу до земельних ділянок та можливості нормального користування сторонами своїми будинками та будівлями і спорудами для здійснення необхідного догляду за ними, можливості входу й виходу сторін з відповідних вулиць у двір, максимальної відповідності часток сторін у будинковолодінні на момент виникнення часткової власності. Такий варіант поділу жодним чином не порушить права відповідача, який на теперішній час користується частиною земельної ділянки, що розташована з боку АДРЕСА_2, де в цілому знаходяться його житловий будинок та господарські будівлі. І той факт, що він вже не буде користуватися частиною земельної ділянки, яка розташована з боку вул. Коцюбинського, де розташовані два житлові будинки та господарські будівлі, що належать позивачу, не свідчить про порушення його прав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою та просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судове рішення апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач звернулась до суду за захистом права, яке обґрунтовує документом, що не відповідає вимогам закону і порушує права інших осіб, а також суперечить іншим документам, які посвідчують право осіб на спільне майно. Крім того, особа, яка подала касаційну скаргу, зазначає, що судовим рішенням порушено його право власності на земельну ділянку, оскільки суд виділив у власність позивачу 3/5 спірної земельної ділянки площею 600 кв. м, йому - 400 кв. м, що становить 2/5 її частини, хоча згідно із свідоцтвом про право власності, навпаки, він має право на 3/5 домоволодіння, а позивач на 2/5, а тому суд безпідставно передав їй у власність земельну ділянку, яка перевищує її частку у домоволодінні. Також ОСОБА_2 посилається на неможливість здійснення переобладнання комунікаційних систем і підведення їх з АДРЕСА_2 , як це зобов`язав зробити його суд.

У листопаді 2017 року до суду надійшли заперечення на касаційну скаргу, у яких ОСОБА_1 просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення апеляційної інстанцій без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що відповідно до відомостей інвентарної справи та висновку судової земельно-технічної експертизи експерта Грибкової Н. Г. від 28 лютого 2017 року № 32, і сторони це не заперечують також, розподіл часток в будинковолодінні на АДРЕСА_1 здійснювався таким чином:

Будинковолодіння належало на праві власності: 21/100 частина - ОСОБА_4 (на підставі свідоцтва про право власності від 31 жовтня 1946 року); 40/100 частин - ОСОБА_5 (на підставі свідоцтва про право власності від 23 січня 1960 року); 39/100 частин - ОСОБА_6 (на підставі свідоцтва про право власності від 13 березня 1972 року).

На підставі договору дарування від 16 січня 1980 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , власником 21/100 частини будинковолодіння стала ОСОБА_5 .

Тобто, із зазначеного часу (16 січня1980 року) власниками будинковолодіння вже були дві особи: ОСОБА_5 (61/100 частина) та ОСОБА_6 (39/100 частин).

На підставі договору купівлі-продажу від 22 липня 1983 року ОСОБА_2 купив у ОСОБА_6 39/100 частин вказаного будинковолодіння, яке розташоване на земельній ділянці площею 910 кв. м; у користування покупця перейшли дві жилі кімнати 3-2, 3-4, кухня, коридор тощо; житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 910 кв. м.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 серпня 1992 року після смерті ОСОБА_5 власником 61/100 частин став ОСОБА_7 .

На підставі договору купівлі-продажу від 22 червня 1993 року власником 61/100 частини стала ОСОБА_8 .

У 1998 році було здійснено перерахунок часток будинковолодіння (рішення Виконавчого комітету Генічеської міської ради про затвердження розрахунку ідеальних часток від 25 листопада 1998 року № 276 та рішення ради про оформлення права власності на житлові будинки від 16 грудня1998 року № 304).

Підставою для цього стало прийняття в експлуатацію житлового будинку ОСОБА_2 згідно з рішенням міськради від 08 вересня 1992 року № 337. До цього згідно з рішенням виконавчого комітету міськради від 01 червня 1988 року № 438 за ОСОБА_2 закріплено частину земельної ділянки площею 100 кв. м на АДРЕСА_1 і дозволено будівництво гаражу площею 18 кв. м за вказаною адресою.

Згідно з свідоцтвом про право власності на домоволодіння від 23 грудня 1998 року та договором купівлі-продажу частини домоволодіння від 04 грудня 2008 року, укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , на підставі вказаних рішень ОСОБА_2 . та ОСОБА_8 було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння від 23 грудня 1998 року, за яким вказані особи є власниками відповідно 3/5 та 2/5 частин будинковолодіння, розташованого на АДРЕСА_1 ; будинковолодіння складається з двох будинків.

Реєстрація права власності в БТІ відбулась 24 грудня 1998 року.

За договором купівлі-продажу частини домоволодіння від 04 грудня 2008 року позивач ОСОБА_1 купила в ОСОБА_8 2/5 частин вказаного будинковолодіння; житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 910 кв. м.

Із цього договору відомо, що на земельній ділянці розташовані два житлових будинки під літерою «А» площею 63,5 кв. м та під літерою «Л», площею 66,1 кв. м, дві веранди під літерами «а», «а1», три тамбури під літерами «л», «б», «г», літня кухня під літерою «Б», чотири сараї під літерами «Г», «Е», «З», «К», сарай під літерою «В», два душі під літерами «Д», «З1», вбиральня під літерою «Ж», гараж під літерою «М», споруди 1-3.

Тобто розмір земельної ділянки за вказаною адресою залишався сталим (910 кв. м) від моменту купівлі відповідачем своєї частки 22 липня 1983 року і до купівлі позивачкою ОСОБА_1 своєї частки 04 грудня 2008 року, не зважаючи на рішення виконавчого комітету міської ради від 01 червня 1988 року № 438 про закріплення за ОСОБА_2 земельної ділянки 100 кв. м. Вказане свідчить про те, що це рішення фактично не було реалізоване.

28 грудня 2012 року ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету міської рад від 15 грудня 2012 року № 421 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно житловий будинок під літерою «Б», площею 43,2 кв. м за вказаною адресою, частка складає 1/1; зазначено опис об`єкта: житловий будинок під літерою «Б», тамбур під літерою «б», сарай під літерами «Є», «І», літня кухня під літерою «Ї», тамбур під літерою «ї».

Державна реєстрація права власності позивача на виділене майно проведена 28 грудня 2012 року згідно з витягом про державну реєстрацію прав.

За заявою сторін від 16 грудня 2013 року про передачу їм у спільну сумісну власність присадибної земельної ділянки розміром 0,1 га міська рада прийняла відповідні рішення від 26 грудня 2013 року та від 02 вересня 2014 року про дозвіл та затвердження проекту землеустрою щодо відведення у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 0,1 га за вказаною адресою для будівництва і обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:001:0609. На підставі цього рішення видано свідоцтво від 25 вересня 2014 року про право спільної сумісної власності сторін на зазначену земельну ділянку.

Сторонами визнається, що на сьогодні вони фактично користуються і займають відповідні будівлі та споруди: позивач: житлові будинки під літерами «А» і «Б», тамбур під літерою «б», сарай під літерою «Є», «І», літня кухня під літерою «Ї», тамбур під літерою «ї»; відповідач: житловий будинок під літерою «Л», решта споруд.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 91 ЗК УРСР 1970 року, який діяв на час виникнення спільної часткової власності на домоволодіння (16 січня 1980 року), а також згідно із статтею 42 ЗК України 1990 року, який введено в дію з 15 березня 1991 року, тобто в час, коли тривали правовідносини, зокрема, в час коли власником другої частини (61/100 частин) будинковолодіння стала ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_1),передбачено спільне користування землею співвласників житлового будинку; порядок користування землею визначається співвласниками будинку залежно від (пропорційно) розміру часток у спільній власності на будинок; наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок не тягнуть за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою; угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов`язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі; за відсутності згоди щодо спільного користування землею спір вирішується судом.

Згідно з положеннями статті 377 ЦК України (в редакції на час купівлі позивачем 2/5 частин будинковолодіння за договором купівлі-продажу від 04 грудня 2008 року) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування; якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Аналогічні положення закріплено у статті 120 ЗК України.

Отже, в час, коли виокремились первинні частки двох співвласників вказаного будинковолодіння, і в подальшому до співвласників будинку перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розмішені їх частки житлового будинку, прибудов та господарських споруд та частки земельної ділянки, необхідні для їх обслуговування - відповідно до розміру часток у спільній власності на будинок.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 118 ЗК України (в редакції на час подання сторонами заяви щодо отримання в спільну сумісну власність земельної ділянки, 16 грудня 2013 року) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Статтею 121 ЗК України (в редакції на час набуття права власності на земельну ділянку співвласниками будинковолодіння, 25 вересня 2014 року) визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва й обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 га, в селищах - не більше 0,15 га, в містах - не більше 0,10 га; при цьому розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв`язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим).

Відповідно до норм матеріального права громадянин мав право на приватизацію земельної ділянки, яка знаходиться у його користуванні, а у випадку переходу права власності на житловий будинок (частину житлового будинку) та переходу при цьому права користування земельною ділянкою - на приватизацію тієї земельної ділянки, на якій розміщено житловий будинок (частина житлового будинку), господарські будівлі та споруди, та частини земельної ділянки, необхідної для їх обслуговування.

За договором купівлі-продажу частини домоволодіння від 04 грудня 2008 року позивач ОСОБА_1 купила в ОСОБА_8 2/5 частин вказаного будинковолодіння. При цьому первинна частка співвласників будинковолодіння з 16 січня 1980 року складала: відповідач - 39/100 частин, інший співвласник - 61/100 частин ( ОСОБА_5 з 16 січня 1980 року, ОСОБА_7 з 22 серпня 1992 року, ОСОБА_8 з 22 червня 1993 року). Лише 23 грудня 1998 року були змінені частки: відповідач ОСОБА_2 - 3/5; ОСОБА_8 - 2/5.

Отже, до співвласників будинковолодіння перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розміщені відповідні частини житлового будинку, господарських будівель та споруд, та частини земельної ділянки, необхідної для їх обслуговування.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що спірне будинковолодіння є об`єктом права спільної часткової власності. При цьому вірно врахував положення Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, якою передбачено наявність висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, надання кожному об`єкту поштової адреси.

Також суд апеляційної інстанції враховував інвентарну справу № 470 на будинковолодіння АДРЕСА_1 , яка включає в себе реєстраційну справу на вказане будинковолодіння та дві реєстраційні справи на житловий будинок під літерою «Б» за вказаною адресою, які містять правовстановлюючі документи, довідки, витяг про державну реєстрацію прав.

Статтями 364 і 367 ЦК України передбачено відповідно виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та поділ цього майна, що тягне припинення права спільної часткової власності. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна, а також договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (відповідно частина четверта статті 364 ЦК України та частина третя статті 367 ЦК України).

Враховувавши відсутність висновків про можливість поділу чи виділу, нотаріально посвідченого договору між сторонами про виділ частки чи поділ, відповідного рішення суду, окремих правовстановлюючих документів на інші два житлові будинки - «А» та «Л», а також наявність однієї поштової адреси, те, що поділ чи виділ об`єктів нерухомого майна в судовому порядку не вирішувався, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність саме спільної часткової власності на спірне будинковолодіння з розмірами часток на теперішній час: ОСОБА_1 - 2/5, ОСОБА_2 - 3/5.

Одержання позивачем окремого свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 грудня 2012 року, а саме, житловий будинок під літерою «Б» на АДРЕСА_1 , що було здійснено, як вона зазначила при апеляційному розгляді справи, за її заявою, не може свідчити про виділ частки із майна, що є спільною частковою власністю, або про поділ такого майна, оскільки наявність чи відсутність порушень у процедурі реєстрації, узаконення побудованих будівель у об`єкті спільної часткової власності не впливає на факт наявності саме спільної часткової власності.

Крім того, позивачу також у вказаному будинковолодінні належить і будинок під літерою «А», що не заперечується сторонами, однак правовстановлюючий документ на нього відсутній.

При передачі земельної ділянки у власність співвласникам (сторонам у справі) для обслуговування та будівництва жилого будинку, господарських будівель та споруд, оскільки земельна ділянка розташована у м. Генічеськ Херсонської області, то вказані особи за змістом законодавства мали право на отримання у власність земельної ділянки у розмірі до 0,10 га, крім випадків, якщо земельна ділянка, на якій розташовано будинок, є меншою за розміром.

Співвласникам (сторонам у справі) передано у спільну сумісну власність земельну ділянку для обслуговування та будівництва жилого будинку, господарських будівель та споруд у розмірі 0,1 га.

Отже, кожен із сторін отримав у власність земельну ділянку не меншу ніж та, на якій розташоване його нерухоме майно та необхідна для їх обслуговування.

Згідно з частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, за результатом системного аналізу усіх зазначених норм матеріального права, які були чинними на час зазначених правовідносин та на момент переходу права власності на будинковолодіння, можна зробити висновок, що в разі набуття права спільної сумісної власності на земельну ділянку співвласниками будинковолодіння з визначеними частками право власності на земельну ділянку переходить відповідно до розміру їх часток.

Саме такий висновок щодо застосування норм права у подібних відносинах викладено Верховним Судом України у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-1726цс16.

У подальшому саме такої позиції дотримувався законодавець при внесенні наступних змін до ЦК України та ЗК України.

Так, на час купівлі позивачкою своєї частки вказаного будинковолодіння (04 грудня 2008 року) за змістом статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Відтак, до позивача перейшла частина земельної ділянки, яка належала попереднім співвласникам будинку і на якій була розміщена належна їй частина будинковолодіння, та земельної ділянки, необхідної для їх обслуговування, що пропорційна її частці у будинковолодінні.

Спірне будинковолодіння є об`єктом права спільної часткової власності, до його складу входять, крім інших споруд та будівель, три житлові будинки під літерами «Б», «А» та «Л». Сторони не заперечують, що позивачу належать житлові будинки під літерами «А» та «Б», а відповідачу - житловий будинок під літерою «Л». Вони їх і займають фактично, з приводу цього спір відсутній. Також сторони зазначили, що між ними не було досягнуто угоди про порядок користування землею.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку; учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

З урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення пункту 6 розділу Х ЗК України у відповідній частині; право громадян на постійне користування земельною ділянкою, яке вони набули до набрання чинності ЗК України, є чинним на теперішній час.

Відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»- виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, на якій розташований належний співвласникам жилий будинок, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК бере до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли будинок було поділено в натурі. Суд може не визнати вказану угоду, коли вона явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач, слід виходити з розміру його частки у вартості будинку на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що розмір часток у спільній власності на земельну ділянку сторонами не визначався і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, а тому при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивачка, слід виходити з розміру її частки у вартості будинковолодіння на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

З урахуванням того, що вперше спільна часткова власність спірного будинковолодіння перетворилась на спільну часткову власність двох осіб з 16 січня 1980 року, коли його власниками стали ОСОБА_5 (61/100 частин) та ОСОБА_6 (39/100 частин), що були попередніми власниками часток, власниками яких в подальшому стали відповідно позивач (з 04 грудня 2008 року) та відповідач (з 22 липня 1983 року), тому розмір частки позивача у спільній власності на земельну ділянку складає 61/100, а відповідно відповідача - 39/100.

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що поділ земельної ділянки необхідно провести саме за другим варіантом висновку судової земельно-технічної експертизи судового експерта Грибкової Н. Г. від 28 лютого 2017 року № 32.

Доводи касаційної скаргипро те, що позивач звернулась до суду за захистом права, яке обґрунтовує документом, що не відповідає вимогам закону і порушує права інших осіб, а також протирічить іншим документам, які посвідчують право осіб на спільне майно; що судовим рішенням порушено його право власності на земельну ділянку, оскільки суд виділив у власність позивачу 3/5 спірної земельної ділянки площею 600 кв. м, йому - 400 кв. м, що становить 2/5 її частини, хоча згідно з свідоцтвом про право власності, навпаки, йому належить 3/5, а позивачу 2/5, а тому суд безпідставно передав їй у власність земельну ділянку, яка перевищує її частку у домоволодінні; про неможливість здійснення переобладнання комунікаційних систем і підведення їх з АДРЕСА_2 , як це зобов`язав зробити його суд, є безпідставними та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції про те, що поділ землі за варіантом 2 вказаної судової експертизи жодним чином не порушить права відповідача, який на теперішній час користується частиною земельної ділянки, що розташована з боку АДРЕСА_2 , де в цілому знаходяться його житловий будинок та господарські будівлі. І той факт, що він вже не буде користуватися частиною земельної ділянки, яка розташована з боку вул. Коцюбинського, де розташовані два житлові будинки та господарські будівлі, належні позивачці, не свідчить про порушення його прав.

З наведеного вбачається, що суд апеляційної інстанції під час ухвалення рішення у повному обсязі дослідив надані докази на підтвердження заявлених вимог, правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко
Судді: А. А. Калараш
С. Ю. Мартєв
Є. В. Петров
С. П. Штелик