Справа № 161/7590/19 Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М.
Провадження № 22-ц/802/956/19 Категорія: 26 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Яни Леонідівни на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 липня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось в суд із зазначеними позовними вимогами, які обгрунтувані тим, що 25 грудня 2009 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 13 000 грн. Відповідач погодилася на те, що заява на отримання кредиту разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку становить між нею та АТ КБ «ПриватБанк» договір про надання банківських послуг.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором станом на 18 березня 2019 року утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 60 838,50 грн, яка складається із: 21893,35 грн - заборгованість за тілом кредиту; 15043,33 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн - заборгованість за відсотками; 19686,47 грн - заборгованість за пенею; 842,09 грн - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання батківськх послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн, штраф (процентна складова) - 2873,26 грн, яку позивач разом із судовими витратами просив стягнути з відповідача у свою користь.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 липня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 в користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 21893 грн 35 коп.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Стягнуто з відповідачки ОСОБА_1 в користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» 691,60 грн судового збору.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позову скасувати з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення позову банку.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційний суд розглядав дану справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Апеляційну скаргу представника позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що позичальник належним чином не виконувала взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом у розмірі 21849, 35 грн, яка підлягає стягненню в користь банку.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із матеріалів справи убачається, що 25 грудня 2009 року між позивачем АТ КБ «ПриватБанк» і відповідачкою ОСОБА_1 був укладений кредитний договір шляхом заповнення та підписання позичальником заяви, яка разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку складає умови договору про надання банківських послуг. Заява містить інформацію про отримання відповідачкою кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». У матеріалах справи також наявна довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписана позичальником ОСОБА_1 25 грудня 2009 року (а. с. 13 - 14).

Як убачається із розрахунку, наданого банком, платежі на погашення кредиту проводились до 01.09.2018 року (а. с. 11 - зворот).

В своїй позовній заяві банк посилався на те, що позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання за вказаним договором, унаслідок чого у неї перед АТ КБ «ПриватБанк» станом на18 березня 2019 року утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 60 838,50 грн, яка складається із: 21893,35 грн - заборгованість за тілом кредиту; 15043,33 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн - заборгованість за відсотками; 19686,47 грн - заборгованість за пенею; 842,09 грн - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання батківськх послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн, штраф (процентна складова) - 2873,26 грн, яку позивач разом із судовими витратами просив стягнути з відповідача у свою користь.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 638 ЦК України передбачає, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом, розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства, та договірні, розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі.

У заяві позичальника від 25 грудня 2009 року зазначено, що базова процентна ставка за кредитом становить 2,5 % на місяць на залишок заборгованості (а. с. 13 - зворот). Проте АТ КБ «Приватбанк» не пред`являв до відповідачки ОСОБА_1 позовні вимоги про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, стягнути з відповідача, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), складові його повної вартості, зокрема, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25 грудня 2019 року, посилався на витяг з тарифів банку та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: www.privatbank.ua. як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті: www.privatbank.ua., розуміла відповідач ОСОБА_1 та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, банку, яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В позовній заяві банк зазначає, що сторони керувались при укладенні договору нормами ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Як вбачається із доданих до справи документів, особисто відповідачкою підписано лише заяву від 25.12.2009 року, інші складові договору як на видачу картки «Універсальної», зокрема, Умови та правила надання банківських послуг відповідачкою ОСОБА_1 не підписувались.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з тарифів та витяг з умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з тарифів та витяг з умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Зазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду ( частина четверта ст.263 ЦПК України).

При цьому, згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що нарахована позивачем заборгованість за пенею в розмірі 19686,47 грн, пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн в розмірі 842,09 грн а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, які не підтверджені належними та допустимими доказами, у розмірі 500 грн та 2873, 26 грн, не підлягають стягненню з відповідачки в користь банку.

Вимог про стягнення інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених законом, зокрема і ст. 625 ЦК України, позивач в суд не пред`явив.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, апеляційний суд, враховуючи правовий висновок суду касаційної інстанції, вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів в розмірі 21 893, 35 грн.

Врахувавши наведені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог банку в частині стягнення із відповідачки ОСОБА_1 в користь АТ КБ «ПриватБанк» тіла кредиту в розмірі 21 893, 35 грн.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384, ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Яни Леонідівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 липня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді