ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 жовтня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/4187/18

Головуючий у першій інстанції Соловей В. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1033/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого судді Губар В.С.,

суддів Іванової Г.П., Кузюри Л.В.

із секретарем судового засідання Шапко В.М.

Позивач ОСОБА_1

Відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвин Анастасія Сергіївна

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 25 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Литвин Анастасія Сергіївна, про визнання недійсними договорів дарування частки у праві власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки,

місце ухвалення судового рішення м. Козелець

дата складання повного тексту судового рішення 25 червня 2019 року

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсними договори дарування частки у праві власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки з кадастровим номером :31:082:0001, що знаходяться в АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та посвідчені 24 вересня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. за реєстровими номерами 3998 і 4000.

В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що вона є власником 2/3 часток у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0.1 га із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з кадастровим номером :31:082:0001, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

Зазначає, що з нею у будинку проживають її дочка ОСОБА_4 і малолітній онук ОСОБА_5 Іншим співвласником житлового будинку та земельної ділянки була відповідач ОСОБА_2 , яка володіла 1/3 часткою у праві спільної власності.

У березні 2017 року ОСОБА_2 без відома та згоди позивача заселила до спільного будинку ОСОБА_3 та членів її родини. У зв`язку з цим між ними до цього часу розглядаються у судах різних інстанцій спори щодо житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

Рішенням від 17 січня 2018 року Козелецького районного суду Чернігівської області зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у володінні та користуванні ОСОБА_1 домоволодінням та земельною ділянкою по АДРЕСА_1 шляхом звільнення домоволодіння від сторонніх осіб ОСОБА_3 та членів її сім`ї та виселено ОСОБА_3 із членами її сім`ї із спірного домоволодіння без надання іншого житлового приміщення.

Позивач зазначає, що згідно договорів дарування № 4000 і № 3998, посвідченими 24 вересня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С., ОСОБА_2 подарувала належну їй у праві власності частку житлового будинку і земельної ділянки ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що оспорювані договори дарування порушують її права як співвласника майна, приховують дійсні наміри їх учасників, а тому відповідно до ст.ст. 215 і 236 ЦК України вказані договори дарування необхідно визнати недійсними.

ОСОБА_1 стверджує, що усупереч вимог ст.ст. 203, 228, 526 і 527 ЦК України та з метою ухилення від виконання зобов`язань, уникнення відповідальності за порушення таких зобов`язань, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 свою частку у праві власності на вказане нерухоме майно, щоб приховати, що за відчуження цього майна фактично отримала від ОСОБА_3 кошти, і намагається уникнути виконання вимог ст. 362 ЦК України.

Позивач посилається, що відповідачем порушені права та інтереси малолітнього ОСОБА_6 , який зареєстрований і проживає у будинку в АДРЕСА_1 .

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 25 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом першої інстанції не взято до уваги вселення у березні 2007 року сім`ї ОСОБА_7 всупереч встановленому порядку без відповідних правових підстав та дозволу позивача у спільний будинок по АДРЕСА_1 , що стало підставою звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні спільним будинком та виселення.

За доводами апеляційної скарги судом першої інстанції під час вирішення справи не взято до уваги наявність у спірному домоволодінні не введених в експлуатацію та самочинно збудованих позивачем добудови та перебудови приміщень, а також тієї обставини, що у оспорюваних договорах дарування частини житлового будинку та земельної ділянки вказано про відсутність спорів щодо цього майна, що не відповідає дійсності.

Апелянт вважає, що відповідачами були порушені права та інтереси її малолітнього онука ОСОБА_5 на безперешкодне користування відповідним майном та безпечне проживання у будинку, оскільки відповідачі про надання згоди на укладення оспорюваних договорів до неї не звертались чим були порушені положення Конвенції ООН про права дитини та вимоги ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

На переконання апелянта, розпорядження Козелецької районної державної адміністрації Чернігівської області № 565 від 28 серпня 2018 року про надання дозволу ОСОБА_2 на дарування 1/3 частини спірного будинку видане без відома батьків малолітнього ОСОБА_5 , без обстеження умов проживання дитини та всупереч п.п. 66, 67 Порядку провадженн органами опіки та піклування діяльності, повязаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866.

Стверджує, що відповідачі уклали договори дарування з метою приховати укладення договорів купівлі-продажу та ухилення від виконання рішення суду про виселення ОСОБА_7 , проте судом першої інстанції не з`ясовано дійсної природи правочину з відчуження ОСОБА_2 1/3 частки у праві власності на спірний будинок та присадибної земельної ділянки на користь ОСОБА_7

ОСОБА_1 не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оспорювані договори відповідають волі і намірам сторін, проте судом не наведено мотивів на спростування її доводів і не надано належної правової оцінки обставинам укладення правочинів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8 просять залишити без змін рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 25 червня 2019 року, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При перевірці аргументів скарги апеляційним судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є власником 1/3 частки у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08 серпня 1991 року нотаріально, та 1/3 частки на підставі договору дарування частини житлового будинку з надвірними будівлями, посвідченого 03 серпня 2011 року приватним нотаріусом Козелецького районного нотаріального округу Ткаченко Н.В., а всього вона є власником 2/3 часток у праві власності житлового будинку (а.с. 7-10 Т.1).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18 жовтня 2012 року державним нотаріусом Остерської районної державної нотаріальної контори, ОСОБА_9 С.Г. була власником 1/3 частки у праві власності житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 17 Т.1).

Згідно рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2018 року, залишеного без змін постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 16 липня 2018 року, ОСОБА_2 належить 1/3 частка у праві власності на земельну ділянки, кадастровий номер :31:082:0001, площею 0.1 га, розташованої в АДРЕСА_1 , що перебувала у спільній частковій власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (а.с. 14-16 Т. 1).

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 17 січня 2018 року, залишеним без змін за постановою від 29 травня 2018 року Апеляційного суду Чернігівської області, зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у володінні та користуванні ОСОБА_1 домоволодінням та земельною ділянкою, що знаходиться в АДРЕСА_1 , шляхом звільнення від сторонніх осіб ОСОБА_3 та членів її сім`ї. Виселено з домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 ОСОБА_3 із членами її сім`ї без надання іншого житлового приміщення (а.с. 20-25 Т. 1).

Зазначені судові рішення набрали законної сили і є преюдиціальними при розгляді даної справи в силу приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд встановив, що розпорядженням № 565 від 28 серпня 2018 року голови Козелецької районної державної адміністрації Чернігівської області надано дозвіл ОСОБА_2 на дарування 1/3 частки у праві власностіжитлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , де зареєстрована і проживає малолітня дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 . При цьому інтереси дитини не будуть порушені (а.с. 62, 108-109 Т. 1).

Згідно нотаріально посвідченого договору дарування 1/3 частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок від 24 вересня 2018 року, ОСОБА_2 безоплатно подарувала ОСОБА_3 1/3 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 (а.с. 129-130 Т. 1).

Згідно нотаріально посвідченого договору дарування 1/3 частки у праві спільної часткової власності на земельну ділянку від 24 вересня 2018 року, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 безоплатно 1/3 частку в праві спільної часткової власності на земельну ділянку загальною площею 0.1 га, розташованої в АДРЕСА_1 , за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :31:082:0001 (а.с. 131-132 Т. 1).

З наявних у матеріалах справи відомостей із державного реєстру речових прав на нерухоме майно убачається, що станом на 05 жовтня 2018 року власниками на праві спільної часткової власності житлового будинку (загальною площею 198.8 кв.м, житловою площею 108.7 кв.м) та надвірних будівель і споруд у АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0.1 га з кадастровим номером :31:082:0001, за цією ж адресою, є ОСОБА_1 (власник 2/3 часток) і ОСОБА_3 (власник 1/3 частки) (а.с. 18-19 Т. 1).

Зазначені обставини в апеляційному суді сторони не спростовували і не заперечували.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування часток у праві власності на житловий будинок та земельної ділянки, ОСОБА_1 , посилаючись на положення ст.ст. 203, 215 і 233 ЦК України, вважає, що оспорювані договори дарування частини житлового будинку та земельної ділянки порушують її права як співвласника майна, оскільки приховують дійсні наміри їх учасників, а тому відповідно до ст.ст. 216 і 236 ЦК України вказані договори дарування необхідно визнати недійсними.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем усупереч приписам ст.81 ЦПК України не подано належних і допустимих та достовірних доказів, що вчинення між відповідачами правочинів носило оплатний характер та не доведено наявності змови між їх учасниками приховати договори купівлі-продажу.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, з огляду на таке.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи суд приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (статті 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

На спростування заявлених вимог відповідачі посилалися на нотаріально посвідчені договори дарування, з яких вбачається, що дарувальники бажали укласти саме ці правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 2 ст. 719 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Позивач ОСОБА_1 вказувала, що між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_7 насправді були укладені договори купівлі-продажу з метою невиконання рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 17 січня 2018 року про усунення перешкод у користуванні спірним будинком шляхом виселення ОСОБА_7 та членів її сім`ї та уникнення відповідальності за невиконання цього рішення.

Разом з тим, заперечуючи проти позовних вимог та посилаючись на вищевикладені норми права, відповідачі стверджували, що між сторонами були укладені саме безоплатні договори дарування.

Поняття договору дарування закріплено у статті 655 ЦК України, відповідно до якої за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У частині першій цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені у частинах 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України, головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення правочину, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Проте, як встановлено апеляційним судом, оспорювані договори дарування виконані, ОСОБА_3 вселилась у подаровану їй частину будинку, яку ОСОБА_2 залишила.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що усупереч положенням ст. 81 ЦПК України позивачем не доведено удаваності договору дарування з метою приховування намірів сторін на укладення договорів купівлі-продажу.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що укладеними між відповідачами договорами дарування спірних 1/3 часток у праві власності житлового будинку та земельної ділянки права та інтереси позивача ОСОБА_1 порушені не були.

Звернувшись з позовом про оспорювання договорів дарування, ОСОБА_1 чітко не зазначила, яке її особисте право або інтерес були порушені внаслідок укладення вказаних правочинів та у який спосіб порушене право підлягає відновленню. Фактично заявлено лише вимоги про визнання правочинів недійсними без зазначення жодних вимог матеріального характеру щодо відновлення її прав, які ОСОБА_1 вважає порушеними.

Зокрема, стверджуючи про порушення переважного права купівлі часток у праві спільної часткової власності об`єктів нерухомості та наполягаючи на фактичному укладенні відповідачами договірів купівлі-продажу, ОСОБА_1 вимоги про переведення на неї прав та обов`язків покупця не заявляла (ч. 4 ст. 362 ЦК України).

Отже, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для визнання оспорюваних правочинів від 24 вересня 2018 року недійсними з підстав, передбачених у статті 235 ЦК України, оскільки позивачем не доведено і належними документальними доказами не підтверджено, що між відповідачами виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами дарування житлового приміщення та земельної ділянки та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин. Позивачем не наведено будь-яких підстав у розумінні статті 215 ЦК України, які б свідчили про недійсність укладених договорів дарування від 24 вересня 2018 року. Сторони спірних правочинів під час їх укладення досягли згоди щодо усіх істотних умов та в подальшому їх правомірність не оспорювали.

Відтак, є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання договорів дарування часток у спільній власності житлового будинку та земельної ділянки від 24 вересня 2018 року недійсними з підстав їх удаваності.

Доводи апеляційної скарги про оплатне відчуження спірного майна є безпідставними, оскільки не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Посилання апелянта на те, що оспорюваними договорами порушуються права її онука спростовуються наявністю розпорядження голови Козелецької районної державної адміністрації Чернігівської області № 565 від 28 серпня 2018 року про надання ОСОБА_2 дозволу на укладення оспорюваних договорів дарування. А твердження апелянта про те, що зазначене розпорядження прийнято з порушенням чинного законодавства не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки чинність розпорядження сторонами не оспорювалась.

Як встановлено апеляційним судом, спірний будинок складається з двох самостійних квартир з окремими входами. Належні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частини житлового будинку не мають спільних або суміжних приміщень і кожен із співвласників користується своєю частиною незалежно один від одного.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що внаслідок укладення відповідачами спірних договорів законні права та охоронювані інтереси неповнолітнього ОСОБА_5 не порушуються та не зачіпаються.

Окрім того, апеляційний суд враховує, що не обстеження матеріально-побутових умов проживання дитини при наданні дозволу на укладення договору дарування не є визначеною законом підставою для визнання недійсними цих договорів.

Твердження апелянта про наявність інших судових спорів, цивільних справ за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_10 про визнання права власності на земельну ділянку, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод шляхом виселення та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_11 про припинення права на частку, не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом як підстава для скасування рішення рішення суду першої інстанції у цій справі, оскільки зазначені цивільні справи не стосуються предмету позову у даній конкретній справі.

Самочинно зведені ОСОБА_1 прибудови та самочинно перебудовані приміщення до її частини будинку, а також зведений нею самочинно гараж не є перешкодою для укладення ОСОБА_2 та ОСОБА_7 договорів дарування належних їй, ОСОБА_2 , часток у праві власності житлового будинку та земельної ділянки. А тому наявність об`єктів самочинного будівництва не є підставою для визнання спірних договорів дарування недійсними.

Інші доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Перевіривши доводи ОСОБА_1 , апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не містить передбачених процесуальним законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, які б безспірно підтвердили обґрунтованість доводів апеляційної скарги та є аналогічними доводам позовної заяви яким судом першої інстанції надана обґрунтована оцінка.

Враховуючи відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими апелянт обґрунтовував доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 25 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: