Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 360/2323/15-ц

провадження № 61-31508св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 , правонаступником якого є малолітній ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Бородянського районного суду Київської області від 30 травня

2017 року у складі судді Міланіч А. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року у складі суддів: Білоконь О. В., Голуб С. А., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 24 лютого 2011 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк», (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, за умовами якого позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 процентів річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав покладені на нього зобов`язання та протягом лютого-квітня 2011 року надав позичальникові кредит у розмірі 4 792,82 грн.

Позичальник неналежно виконує зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 30 червня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 18 411,99 грн, з яких: 4 792,82 грн - заборгованість за кредитом, 12 266,22 грн - заборгованість за процентами, 500,00 грн - штраф (фіксована частина),

852,95 грн - штраф (процентна складова).

Посилаючись на наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з

ОСОБА_1 зазначену суму заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 13 вересня

2016 року провадження у справі закрито на підставі пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року, у зв`язку зі смертю ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 13 вересня 2016 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 20 квітня

2017 року до участі у справі залучено відповідача ОСОБА_3 , як законного представника малолітнього ОСОБА_2 , який є спадкоємцем ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 30 травня

2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у період з січня по квітень 2011 року ОСОБА_1 не здійснював жодних платежів за кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості 29 вересня 2015 року, тобто з пропуском позовної давності, про застосування якого заявила ОСОБА_3 , що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Бородянського районного суду Київської області від 30 травня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим. Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції положень статті 1282 ЦК України, є неспроможними, оскільки підставою у відмову у позові є сплив позовної давності, а не прийняття чи неприйняття спадщини після смерті ОСОБА_1

Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги

У жовтні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга

ПАТ КБ «ПриватБанк», у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Бородянського районного суду Київської області від 30 травня 2017 року й ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована посиланням на помилковість висновку судів попередніх інстанцій про застосування позовної давності, як правової підстави для задоволення позовних вимог, з огляду на те, що перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати кожного чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що строк дії кредитної картки встановлено до 31 серпня 2014 року, банк звернувся з позовом 28 вересня 2015 року, тобто в межах позовної давності. Крім того, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення глави 87 «Здійснення права на спадкування» ЦК України, а не статей 256, 257 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що 24 лютого 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір б/н, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 процентів на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

ПАТ КБ «ПриватБанк» протягом лютого-квітня 2011 року надав позичальникові кредит у розмірі 4 792,82 грн.

ОСОБА_1 належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконував, внаслідок чого станом на 30 червня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 18 411,99 грн, з яких 4 792,82 грн - заборгованість за кредитом, 12 266,22 грн - заборгованість за процентами, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 852,95 грн - штраф (процентна складова).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер.

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_1 є малолітній син ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , до якого у порядку спадкування за законом перейшло право власності на Ѕ частину квартири

АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна норма права міститься і у пункті 1 частини першої статті 255 ЦПК України, чинного на час розгляду справи Верховним Судом.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (пункт 6 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року).

Аналогічна за своїм змістом норма міститься у пункті 7 частини першої статті 255 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року.

З аналізу пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року (пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України) убачається, що правонаступників до участі у справі можна залучити лише у випадку, коли смерть особи настала після відкриття провадження у справі.

Статтею 28 ЦПК України 2004 року визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність), мають усі фізичні і юридичні особи (стаття 46 чинного ЦПК України).

Частиною першою статті 29 ЦПК України 2004 року передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 чинного ЦПК України).

Системний аналіз вказаних норм права, а також положень частин першої, другої, четвертої статті 25, частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 чинного ЦПК України, дозволяє дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі має бути живим та мати цивільну процесуальну правосуб`єктність. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України, пункт 1 частини першої статті 205 ЦПК України

2004 року).

За наявності підстав, визначених пунктами 1-8 частини першої статті 255 ЦПК України (пунктами 1-7 статті 205 ЦПК України 2004 року), суд зобов`язаний закрити провадження у справі.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції не повинен був відкривати провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до померлої особи, а відкривши провадження у справі, повинен був його закрити на підставі пункту 1 статті 205 ЦПК України 2004 року.

Апеляційний суд на вказане порушення норм процесуального права судом першої інстанції увагу не звернув та переглянув справу по суті.

Згідно з частиною першою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Разом з тим, вказавши на зазначені порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що оскаржувані судові рішення, з урахуванням конкретних обставин справи та дій суду, не підлягають скасуванню із закриттям провадження, з огляду на таке.

Як зазначає у своїх рішеннях ЄСПЛ, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції «право на суд», може бути обмежене, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» від 17 січня 2012 року).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що скасування ухвалених у справі судових рішень за 2017 рік, провадження в якій було відкрито у листопаді 2015 року, поставило б під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, оскільки безумовно вплине на гарантоване статтею 6 Конвенції право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку і не буде відповідати завданням цивільного судочинства та принципу пропорційності у цивільному судочинстві (статті 2, 11 ЦПК України).

Касаційний суд також ураховує, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, і залучений до участі у справі спадкоємець померлого позичальника не заперечував проти вчинення судом таких процесуальних дій та приймав активну участь у процесі.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від

20 червня 2019 року у справі № 185/998/16-ц (провадження № 61-33766сво18).

Щодо вирішення спору по суті

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами першою, другою статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми.

За змістом статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше.

Відповідно до статті 1281 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Отже встановлені статтею 1281 ЦК України строки є преклюзивними, а тому їх недотримання, позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України правовим наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців, визначає позбавлення права вимоги кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою та третьою цієї статті. Тоді, як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.

Суди попередніх інстанцій не урахували наведені вище положення чинного законодавства, не встановили, коли позивач дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_1 , а отже не перевірили дотримання банком при звернені до спадкоємців померлого ОСОБА_1 строку, передбаченого статтею 1281 ЦК України.

Щодо доводів касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій позовної давності

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття

257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Верховний Суд України у правовому висновку, викладеному у постанові

від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, вказав, що за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у позові з підстав пропуску позовної давності, не урахували зазначений правовий висновок Верховного Суду України та не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, зокрема не звернули увагу, що ОСОБА_1 відповідно до умов кредитного договору від 24 лютого 2011 року видано кредитну картку № НОМЕР_1 , термін дії якої встановлено до 31 серпня 2014 року, наслідком чого стало неправильне застосування позовної давності.

Таким чином, суд першої інстанції не встановив усіх фактичних обставин, що мають істотне значення для вирішення зазначеної справи, не вирішив спір по суті, а відтак не виконав покладених на нього завдань цивільного судочинства щодо справедливого та своєчасного вирішення цивільної справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав та інтересів заявника.

Апеляційний суд мав процесуальну можливість усунути зазначені порушення під час перегляду справи в апеляційному порядку, однак їх не виправив, а тому оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законним та обгрунтованим.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, в силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи в суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним нового судового рішення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, не усунув допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: І. Ю. Гулейков

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик