Справа № 465/1270/17 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2354/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова в складі судді Кузь В.Я. від 25 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів із врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, а також судових витрат з розгляду даної справи, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Франківського районного суду м.Львова від 25 вересня 2018 року уточнені позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) суму коштів із врахуванням індексу інфляції в розмірі 50395 (п`ятдесят тисяч триста дев`яносто п`ять) грн. 05 коп.; трьох відсотків річних в розмірі 4679 (чотири тисячі шістсот сімдесят дев`ять) грн. 21 коп., а всього стягнуто суму в розмірі 55074 (п`ятдесят п`ять тисяч сімдесят чотири ) грн. 26 коп.Стягнуто з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) судовий збір з розгляду даної справи в розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та винести нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Вважає, що дане рішення не відповідає обставинам справи та порушує норми матеріального права, а відтак повинно бути скасоване. Зазначає, що первинно відносини по яких було винесено рішення суду і по якому позивачка отримала право на частину коштів за реалізовану квартиру випливають з норм ст. 60 СК України, тобто це сімейні відносини, оскільки відсутній класичний для цивільного права шлях набуття майна внаслідок вчинення правочину (договору). Зазначає, що виконавче провадження по рішенню Франківського районного суду м. Львова від 14.12.2012 року у справі №2/1326/12 було відкрите у 2014 році, а кошти сплачені відповідачем по даному рішенні суду 09.03.2016 року. Вважає, що ст. 625 ЦК України не може бути застосована у випадку сімейних правовідносин та у зв`язку з виконанням рішення суду. Зазначає, що до даних правовідносин слід було застосувати строк позовної давності, що призвело б до зменшення суми стягнення коштів. Зокрема у своєму рішенні суд дійшов висновку, що кошти з відповідача слід стягнути за період з 21 серпня 2013р. по 08 березня 2016. Водночас позовна заява була подана у березні 2017р. Звертає увагу, що в позовній заяві, а також у рішенні суду не вказано з якого часу мало місце прострочення зобов`язання. Тобто з якого моменту особа (відповідач) вважається такою, що прострочив зобов`язання. Тим паче, що виконавче провадження взагалі було відкрите у середині 2014р., але аж ніяк не 21 серпня 2013р.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, заяв про уточнення позовних вимог, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, апеляційної скарги, а також інших заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. ст. 12, 141, 258,259, 263-265, 268 ЦПК України, ст. 256, п.1 ч.2 ст. 258, ч.2 ст. 625 ЦК України, правову позицію Верховного Суду України ( справа № 6-113 цс 14, постанова від 01.10.2014 року) та задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14.12.2012 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, та вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 59 395, 50 грн.. 50 коп., судові витрати у вигляді 1700 грн. сплаченого державного мита та 120 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду даної справи. В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю таких. За результатами апеляційного оскарження вказаного рішення, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25.06.2013 року, рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.07.2013 року, відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми. 21.08.2013 року Франківським районним судом м. Львова видано виконавчий лист № 2-577/11 про стягнення із ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 59395,50 грн., судових витрат в розмірі 1700, 00 грн. та витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. Позивач стверджує, що за результатами виконання даного рішення, відповідач провів розрахунок 05.07.2016 року. Оскільки розрахунок із позивач мав бути проведеним 21.08.2013 року, суд визнав обґрунтованими вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання . Судом прийнято розрахунки позивача відповідно до яких , починаючи із 21 серпня 2013 року по 11 березня 2016 року індекс інфляції становив: Вересень-грудень 2013 року становив : - 101, 1%; Січень-грудень 2014 року становив : 124, 9%; Січень-грудень 2015 року становив : 143, 3%; Січень-лютий 2016 року, становив :100,50% ; 8 днів березня 2016 року становив: 101,0:.% (8/31) =100, 258%; Всього вересень 2013- 8 березня 2016 - 182,324%. Таким чином з Відповідача слід стягнути 182,324% інфляційних з 21 серпня 2013 року по 08 березня 2016 року, що становить 61 215,50 - 61215, 50*182, 324%/100 %= 50395, 05. грн. Окрім цього, 3% річних за цей період з 21 серпня 2 013 року по 08 березня 2016 року становить 930днів/365*3%*61215,50 грн. 4679,21 грн. Представник відповідача подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності у справі. При вирішенні питання про застосування наслідків спливу позовної давності у справі, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що рішення Франківського районного суду м.Львова від 14 грудня 2012 року, яке набрало законної сили та яким вирішено стягнути на користь позивача грошові кошти у сумі 59395,50 грн. відповідачем виконувалось шляхом оплати на рахунок виконавчої служби, про що позивач дізналась у серпні 2016 року, тому остання звернулася 07.03.2017 року до суду з позовом про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат за період 21.08.2013 року по 11.03.2016 року. З огляду на викладене, суд вважав, що позивач не пропустила строк позовної давності і звернулася до суду в межах строку встановленого для звернення до суду за захистом порушеного права (позовної давності), тому заява представника відповідача задоволенню не підлягає. Судові витрати підлягають стягненню із відповідача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи; обставини, які суд вважав встановленими лише частково відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, а тому рішення суду підлягає зміні.

07.03.2017р. ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 звернувся в суд позовом до ОСОБА_1 , у якому просили стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 54004,31 гривень інфляційних, 4588,65 гривень як 3% річних, всього 58592, 96 гривень. Судові витрати покласти на Відповідача.

14.05.2018р. ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подав суду заяву про зменшення позовних вимог, у якій просив стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 51215,76 гривень інфляційних, 4694,30 гривень як 3% річних, всього 55910,06 гривень.

24.09.2018р. ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 подав суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій просив стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 50395,05 гривень інфляційних, 4679,21 гривень як 3% річних, всього 55074,26 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 14.12.2012 року, яке набрало законної сили 25.06.2013 року, на її користь стягнуто 61215,50 грн. боргу, а виконавчий документ видано 21.08.2013 року. За результатами виконання даного рішення, відповідач провів розрахунок 05.07.2016 року. Із покликанням на ст. 625 ЦК України, вважає, що на її користь із відповідача підлягають стягненню також інфляційні витрати в розмірі 54004,31 грн. та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 4588,65 грн., відповідно до проведених розрахунків.

Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено, рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14.12.2012 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 59395,50 грн., судові витрати у вигляді 1700 грн. сплаченого державного мита та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду даної справи. В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю таких (а.с. 16-17). Дане рішення набрало законної сили 25.06.2013 року.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25.06.2013 року, рішення Франківського районного суду м. Львова від 14.12.2012 року залишено без змін (а.с.18-19).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.07.2013 року, відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми (а.с. 20).

21.08.2013 року Франківським районним судом м. Львова видано виконавчий лист № 2-577/11 про стягнення із ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 59395,50 грн., судових витрат в розмірі 1700 грн. та витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Також, із практики Європейського суду з прав людини, вбачається, що «...право на суд, захищене статтею 6 [Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод], було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" ( 980_079 ) (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" ( 980_075 ) (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V)» (цитата п. 51 Рішення ЄСПЛ Юрій ОСОБА_4 Іванов проти України від 15.10.2009 року Заява N 40450/04.

Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад:

1) верховенства права;

2) обов`язковості виконання рішень;

3) законності;

4) диспозитивності;

5) справедливості, неупередженості та об`єктивності;

6) гласності та відкритості виконавчого провадження;

7) розумності строків виконавчого провадження;

8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями;

9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Зважаючи на наведені норми закону виконання судового рішення є однією із ключових стадій ефективного доступу до суду без якої сам факт звернення до суду і вирішення на користь особи справи було б беззмістовними.

З матеріалів справи вбачається, що з 25.06.2013 року, тобто часу набранням згаданим рішенням про стягнення суми законної сили, настав час виконання грошового зобов`язання для відповідача ОСОБА_1 та відповідно з 26.06.2013 року слід вважати розпочав свій перебіг період прострочення виконання зобов`язання. Згадане рішення ОСОБА_1 виконано 9.03.2016 року (а.с. 50), що вбачається з матеріалів справи, що сторонами не оспорюється та підтверджується матеріалами виконавчого провадження (а.с. 109-118).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України у конструкції Цивільного кодексу України розташована у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), відступаючи від висновку Верховного Суду України, зокрема викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивачка звернулася до суду з позовом 07.03.2017 року, відповідно з 07.03.2014 року слід відраховувати трьохрічний строк позовної давності.

Також, слід вказати про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Крім цього, слід вказати і про те, що про порушення свого права позивачка дізналася з часу набрання законної сили рішенням суду 25.06.2013 року, а не з часу погашення відповідачем боргу, як помилково вважав суд першої інстанції.

Тому борг згідно ст. 625 ЦК України, підлягав стягненню за період з 07.03.2014 року по 08 березня 2016 року.

При цьому розрахунки, у відповідності до вимог закону та позовних вимог, виглядатимуть так:

Індекс інфляції
березень 2014102,2 1,022
квітень 2014103,3 1,033
травень 2014103,8 1,038
червень 2014101 1,01
липень 2014100,4 1,004
серпень 2014100,8 1,008
вересень 2014102,9 1,029
жовтень 2014102,4 1,024
листопад 2014101,9 1,019
грудень 2014103 1,03
січень 2015103,1 1,031
лютий 2015105,3 1,053
березень 2015110,8 1,108
квітень 2015 114 1,14
травень 2015102,2 1,022
червень 2015100,4 1,004
липень 201599 0,99
серпень 201599,2 0,992
вересень 2015102,3 1,023
жовтень 201598,7 0,987
листопад 2015102 1,02
грудень 2015100,7 1,007
січень 2016100,9 1,009
лютий 201699,6 0,996
березень 2016101 1,01
1,80,1973336
Інфляційні витрати49093,19874

ЗаборгованістьПеріод простроченняФормулаВідсотки
зподнів
61 215,50 грн.07.03.201408.03.20167333% Ч 733 / 365 Ч 61 215,50 грн.3 688,02 грн.
3% річних3 688,02 грн.

Так, суду слід було б стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 49093,19 грн. за період з 07.03.2014 року по 08.03.2016 року; три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 3688,02 грн. за період з 07.03.2014 року по 08.03.2016 року. Вказаним позов слід було б задовольнити частково у сумі 52781,21 грн. В задоволенні решти позову слід було б відмовити.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції вказаних вимог закону не дотримано та не враховано згаданих обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення підлягає зміні із викладенням резолютивної частини рішення у згаданій вище редакції.

З наведеного, також, вбачається, що доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та таку слід задовольнити частково.

Відповідно до задоволених вимог позову та скарги слід вирішити і питання стягнення судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2018 року змінити, виклавши резолютивну частину рішення в такій редакції:

«Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів із врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, а також судових витрат з розгляду даної справи задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 49093,19 грн. за період з 07.03.2014 року по 08.03.2016 року; три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 3688,02 грн. за період з 07.03.2014 року по 08.03.2016 року. В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплаченого нею судового збору в розмірі 613,35 за подання позову».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 39,98 грн. сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 17.10.2019 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра