Справа № 347/1754/18
Провадження № 22-ц/4808/1291/19
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

ОСОБА_3 її представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Косівської міської ради, третя особа: ОСОБА_1 про визнання рішення недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду від 24 липня 2019 року, ухвалене у складі судді Гордія В. І.у м.Косів,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до Косівської міської ради, третя особа: ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення про безоплатну передачу їй у приватну власність земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно договору дарування від 15 жовтня 1988 року, посвідченого державним нотаріусом Косівської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 2790, їй належить на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , який розміщений на земельній ділянці площею 600 кв.м. Нерухоме майно складалося із жилого дерев`яного будинку площею 36,20 кв.м. та господарських і побутових будівель та споруд, а саме: огорожа, криниця, відмостка та земельна ділянка розміром 600 кв.м. Договір дарування зареєстрований в Коломийському МБТІ 15.10.1988 року за № 1828. На підставі рішення виконавчого комітету Косівської міської ради № 176 від 26.10.2000 року «Про затвердження уточнених площ земельних ділянок громадян та видачу державних актів», 11.12.2000 року їй було видано Державний акт на право приватної власності на землю, який зареєстрований за № 945. Детально ознайомившись із виданим їй Державним актом на право приватної власності на землю, нею виявлено, що без її згоди вона позбавлена права власності на частину земельної ділянки, яка передана у власність суміжному землекористувачу ОСОБА_1 . Посилаючись на те, що згідно рішення Косівської міської ради № 176 без її згоди була позбавлена права власності на частку земельної ділянки, якою вона користується згідно договору дарування від 15 жовтня 1988 року, а саме, з площі земельної ділянки у розмірі 0,06 га їй передано у власність 0,0323 га, просить визнати незаконним рішення виконавчого комітету Косівської міської ради № 176 від 26.10.2000 року «Про затвердження уточнених площ земельних ділянок громадян та видачу державних актів» в частині затвердження уточнення площі земельних ділянок, які передані ОСОБА_3 у приватну власність.

Рішенням Косівського районного суду від 24 липня 2019 року позов задоволено. Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Косівської міської ради від 26 жовтня 2000 року № 176 «Про затвердження уточнених площ земельних ділянок громадян та видачу державних актів» в частині затвердження уточнення площі земельних ділянок, які передані ОСОБА_3 у приватну власність.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що відсутні підстави для повторного уточнення не лише площі земельної ділянки позивачки, але і параметрів розміщення її земельної ділянки, оскільки згідно копії генплану м. Косів від 1986 року та план схеми по провулку АДРЕСА_1 , 12 користувача ОСОБА_5 , не заявлялось позовної вимоги про таке уточнення. Такий висновок суду суперечить Державному акту від 11 грудня 2000 року №1828, виданому ОСОБА_3 на її земельну ділянку на підставі рішення виконавчого комітету Косівської міської ради №176 від 26 жовтня 2000 року «Про затвердження уточнених площ земельних ділянок громадян та видачу державних актів». Крім того, вказує, що судом помилково не застосовано строк позовної давності у даній справі, оскільки ОСОБА_3 оспорює рішення виконавчого комітету Косівської міської ради № 176 від 26 жовтня 2000 року. Також 11 грудня 2000 року видано державний акт про право власності на вказану земельну ділянку, де зазначено площу та межі земельної ділянки, з якими позивачка не згідна. Нею особисто погоджена ОСОБА_5 кадастровий план земельної ділянки по АДРЕСА_1 , де визначено конфігурацію цієї земельної ділянки та площу 0,0555 га.

26 вересня 2019 року ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, доводи апеляційної скарги заперечила, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. Вказує, що рішення виконавчого комітету Косівської міської ради від 26 жовтня 2000 року №176 «Про затвердження уточнених площ земельних ділянок громадян та видачу державних актів» в частині затвердження уточнення площі земельних ділянок, які передані їй у приватну власність прийнято з порушенням вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Так, прийняте рішення позбавило її право власності на частину земельної ділянки, яка належала їй на підставі договору дарування та не приймалось рішення виконавчого комітету про таке вилучення частини земельної ділянки.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, просить задовольнити подану скаргу.

ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечила. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору є визнання незаконним рішення виконавчого комітету Косівської міської ради від 26 жовтня 2000 року № 176 «Про затвердження уточнених площ земельних ділянок громадян та видачу державних актів» в частині затвердження уточнення площі земельних ділянок, які передані ОСОБА_3 у приватну власність. Суд вважав, що оскільки юридично криниця є власністю позивачки, і в той же час юридично перебуває на земельній ділянці ОСОБА_1 , то є всі підстави для повторного уточнення не лише площі земельної ділянки позивачки, але і параметрів розміщення її земельної ділянки, оскільки згідно копії генплану міста Косів від 1986 року а також план-схеми по провулку Ірчана 12 користувача ОСОБА_5 , долученого до матеріалів справи саме представником ОСОБА_1 , розміри та конфігурація земельної ділянки ОСОБА_3 значно відрізняється від розмірів і конфігурації земельної ділянки вказаної у її державному акті.

Проте з таким висновком не можна погодитись, так як суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які є недоведеними, та неправильно застосував норми матеріального права.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 15 жовтня 1988 року, посвідченого державним нотаріусом Косівської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 2790, ОСОБА_3 належить на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , який розміщений на земельній ділянці площею 600 кв.м. Нерухоме майно складалося із жилого дерев`яного будинку площею 36,20 кв.м. та господарських і побутових будівель та споруд, а саме: огорожа, криниця. Договір дарування зареєстрований в Коломийському МБТІ 15.10.1988 року за № 1828 9 (а.с.9,10).

Згідно ст.90 ЗК України ( в редакції , ВР УРСР, від 08.07.1970,, який був чинним на час набуття позивачкою права власноті на житловий будинок) на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі.

Якщо попередній власник будівлі одержав земельну ділянку на пільгових умовах за нормами, що перевищують діючі, за новим власником будинку може бути закріплена в користування земельна ділянка, виходячи з норм, встановлених статтею 88 цього Кодексу.

Відповідно ч.ч.1,2 ст. 88 цього Кодексу розміри земельних ділянок для об`єктів цивільного і житлового будівництва визначаються виконавчими комітетами міських Рад депутатів трудящих у відповідності з будівельними нормами і правилами.

В містах, де допускається індивідуальне житлове будівництво, виконавчими комітетами міських Рад депутатів трудящих можуть надаватися громадянам для цієї мети земельні ділянки в розмірах від 0,03 до 0,06 гектара, з врахуванням місцевих умов, незалежно від кількості членів сім`ї.

Згідно ч.1 ст.30 ЗК України( в редакції , ВР УРСР, , від 18.12.1990, № 561-XII із внесеними змінами від 8 червня 2000 року N 1805-III, ОВУ, 2000, N 27, який був чинним на час набуття позивачкою права власноті на земельну ділянку) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Відповідно ч.ч.1,2ст. 67 цього Кодексу громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач.

В частині 2 статті 19 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року) визначено, що міська Рада народних депутатів надає земельні ділянки (крім ріллі і земельних ділянок, зайнятих багаторічними насадженнями) для будь-яких потреб у межах міста.

Частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 10 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року) до відання міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 17 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Установлено, що рішенням виконавчого комітету Косівської міської ради № 176 від 26.10.2000 року «Про затвердження уточнених площ земельних ділянок громадян та видачу державних актів» затверджено уточнення площі земельної ділянки, яка передана ОСОБА_3 у приватну власність з 0,06 га до 0,0323 га (а.с. 55-56)

11 грудня 2000 року на підставі рішення сесії Косівської міської ради від 24.12.1993 року та рішення виконкому м/р від 26.10.2000 року ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0323 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що розташована на території міста Косова (на даний час: АДРЕСА_1 та видано їй Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ІФ № 025278 (а.с.6).

Про зазначені обставини та порушення права на землю позивачці було відомо при отриманні 11 грудня 2000 року Державного акта на право приватної власності на землю серії І-ІФ № 025278 (а.с.6).

Відповідно до статті 71 ЦК УРСР (у редакції, чинній на час прийняття оскарженого рішення виконавчого комітету Косівської міської ради № 176 від 26.10.2000 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (стаття 75 ЦК УРСР у редакції, чинній на час прийняття оскарженого виконавчого комітету Косівської міської ради № 176 від 26.10.2000 року).

Згідно зі статтею 80 ЦК УРСР (у редакції, чинній на час прийняття оскарженого виконавчого комітету Косівської міської ради № 176 від 26.10.2000 року) закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Таким чином, ЦК УРСР 1963 року не передбачав застосування наслідків спливу позовної давності за заявою сторони у справі, суд при розгляді справи повинен застосувати наслідки пропуску позовної давності без заяви сторони.

У разі, якщо позивач заявив декілька позовних вимог, то питання застосування позовної давності, початку її перебігу та спливу має вирішуватися щодо кожної позовної вимоги окремо.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 372/1988/15-ц (провадження № 14-172цс18).

ОСОБА_3 подала позов про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Косівської міської ради № 176 від 26.10.2000 року «Про затвердження уточнених площ земельних ділянок громадян та видачу державних актів» в частині затвердження уточнення площі земельних ділянок, які передані їй у приватну власність 06 вересня 2000 року, тобто з пропуском трьох річного строку для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд відхиляє заяву ОСОБА_3 щодо поновлення порушеного строку для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) з огляду на таке.

Стаття 261 ЦК України пов`язує початок перебігу строку позовної давності не лише з моментом коли особа дізналася про порушення її права, а й з моментом, коли особа в силу розумних причин мала дізнатися про таке порушення, що передбачає презумпцію можливості та обов`язку особи цікавитися станом своїх майнових прав, оскільки відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України 15.12.2017 року про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивач не довела той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції як таке, що постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухвалення нового про відмову у задоволенні позову за спливом строку позовної давності.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч.1,п.п.1,2 ч. 2 ст 141 ЦПК УКраїїни судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то понесені витрати на судовий збір, пов`язані з розглядом справи слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити. Рішення Косівського районного суду від 24 липня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову до Косівської міської ради, третя особа: ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Косівської міської ради від 26 жовтня 2000 року № 176 «Про затвердження уточнених площ земельних ділянок громадян та видачу державних актів» в частині затвердження уточнення площі земельних ділянок, які передані позивачці у приватну власність за закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову.

Стягнути з ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 1 057,20 грн ( одна тисяча п`ятдисят сім гривень 20 коп.) судового збору понесених за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст складений 18 жовтня 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк О.В.Пнівчук

В.А.Девляшевський