Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець В.М.
Доповідач -Стахова Н.В.
Справа № 415/7193/17
Провадження № 22-ц/810/556/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Стахової Н.В.,

суддів: Авалян Н.М., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря судового

засідання: Сінько А.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

третя особа: орган опіки та піклування Лисичанської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 28 травня 2019 року, ухваленого Лисичанським міським судом Луганської області у складі судді Фастовця В.М. в приміщенні того ж суду

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Лисичанської міської ради Луганської області про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 .

Зазначала, що батько дитини стосунків із донькою не підтримує, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, добровільно матеріальної допомоги не надає.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 10 червня 2013 року було стягнуто з відповідача аліменти на утримання доньки у розмірі 500 грн щомісячно і до повноліття дитини. Оскільки на даний час у відповідача існує заборгованість по аліментам, він ухиляється від виконання батьківських обов`язків, просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 28 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність сумлінного ставлення до батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою на нього, вважає рішення незаконним, ухваленим із порушенням норм матеріального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги до ОСОБА_2 задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив фактичних обставин, що мають значення для справи, оскільки суд не врахував, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання своєї дитини, не виявляє інтересу до її життя, не піклується її навчанням в школі, що підтверджується довідкою зі школи. Зазначала також, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів. Відсутність батьківської уваги та ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків є підставою для позбавлення останнього батьківських прав стосовно малолітньої доньки.

Відзив від відповідача до суду апеляційної інстанції не надходив.

Учасники справи про час та місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином.

Від позивача надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач у судове засідання не з`явився, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, адресат відсутній.

Відповідно до п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, оскільки був повідомлений за адресою вказаною у позові та відзиві відповідача.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву про слухання справи без його участі.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.89, 263 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відмову у задоволенні заявленого позову місцевий суд обґрунтував тим, що позивач не надала належних доказів свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, які могли б бути підставою для позбавлення відповідача його батьківських прав. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем не доведено виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення батьківських прав.

Суд установив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб між сторонами розірвано 11 березня 2008 року, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу, видана відділом реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції.

На даний час малолітня ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби від 25 лютого 2019 року заборгованість по стягненню аліментів у ОСОБА_2 станом на 01 березня 2019 року відсутня, переплата становить 75,81 грн.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Лисичанської міської ради № 1099/01-16 від 05 березня 2018 року позбавлення батьківсьх прав ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , є доцільним.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, позивачем не надано.

Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також те, що батько дитини заперечував проти позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання своєї дитини, безпідставні, висновку суду не спростовують.

Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дітей факт стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідач заборгованості по аліментам не має.

Довід апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги висновок Органу опіки та піклування Лисичанської міської ради, яким доцільно позбавити відповідача батьківських прав, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки висновок Органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. (ч.ч.5,6 ст. 19 СК України).

З урахуванням наведеного, оскаржуване рішення суду першої інстанції є таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують. Підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 367,375,383,384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 28 травня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повного тексту постанови - 04 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді: