Рішення

Іменем України

Справа № 712/475/19

Номер провадження 2-о/712/34/19

02 жовтня 2019 р. Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді - Марцішевської О.М.

за участю секретаря судового засідання - Олефіренко В.В.

представника заявниці ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, про встановлення факту, що має юридичне значення

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), зацікавлені сторони: Міністерство соціальної політики України (м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10, 01601), Російська Федерація (адреса листування Посольство РФ в Україні м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 27, 03049) звернувся до суду з заявою про встановлення юридичного факту загибелі ОСОБА_3 при виконанні обов`язку військової служби 29.08.2014 року в районі міста Іловайськ Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В обґрунтування заяви вказує, що є народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Черкаси та є матір`ю ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 та загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 за таких обставин, які встановлені Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.06.2016 року у цивільній справі №712/3789/16-ц. Як загальновідомо, у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, згідно заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" від 21.04.2015 року № 337-VIII збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалась 21 лютого 2014 року. ОСОБА_4 в період з червня по липень 2014 року проходив навчально-військову підготовку у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України у с. Нові Петрівці, був добровольцем та служив у роті охорони окремого 2-го батальйону спеціального призначення «Донбас» в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України, після чого підписав рапорт про зарахування в штат на ім`я начальника штабу окремого 2-го батальйону спеціального призначення «Донбас» для подальшого проходження військової служби. Син заявниці ОСОБА_4 , був добровольцем та з липня 2014 року служив у роті 2-го окремого батальйону спеціального призначення «Донбас» в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України. При цьому в період з 19 по 29 серпня 2014 року він брав участь в боях за захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в місті Іловайськ Донецької області. 29.08.2014 року в районі міста Іловайська між с. Многопілля та с. Червоносільське Донецької області російськими військами та іншими збройними формуваннями, підконтрольними Російській Федерації, була розстріляна з танків колона українських військовослужбовців. Броньована вантажівка КАМАЗ, в якій під час виконання обов`язків військової служби перебував ОСОБА_4 , також опинилась під обстрілом, в результаті чого військовослужбовець отримав несумісну з життям вибухову травму, що стала причиною його загибелі. Про бойові дії в районі міста Іловайськ Донецька області свідчать дані з відкритих джерел. Так, за даними медіавидання «Книга пам`яті полеглий за Україну» 29.08.2014 року під час виходу т.зв. Зеленим коридором з ОСОБА_5 їхав у кузові броньованої вантажівки КАМАЗ у складі автоколони батальйону "Донбас" по дорозі з с. Многопілля до с. Червоносільське. Коли КАМАЗ вже в`їжджав до с. Червоносільське по ньому вистрілів російський танк. Кабіну вантажівки розірвало, а потім здетонував боєкомплект у кузові. Військовослужбовець загинув у КАМАЗі разом з іншими військовослужбовцями. 3-го вересня його тіло разом з тілами 96 інших загиблих у Іловайському котлі було привезено до Дніпропетровського моргу. 16-го жовтня 2014 року тимчасово похований на Краспопільському цвинтарі м. Дніпропетровська, як невпізнаний герой. Був упізнаний за тестами ДНК. Перепохований 25 березня 2016 року. Свідоцтвом про смерть, лікарським свідоцтвом про смерть та довідкою про причини смерті встановлений факт смерті ОСОБА_4 та її причини. Загибель сина заявниці сталася ІНФОРМАЦІЯ_3 в Донецькій області від вибухової травми. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.06.2016 року у цивільнім справі №712/3789/16-ц встановлено, що загибель військовослужбовця дійсно сталася під час виконання бойового завдання в районі міста Іловайська Донецької області. Встановлено, що в серпні 2014 року він перебував в зоні проведення бойових дій на сході України в штаті військової частини НОМЕР_1 та виконував накази командування Національної гвардії України. Зазначала, що встановлення зазначеного факту необхідно для визначення статусу ОСОБА_4 як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, що була ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР 03 липня 1954 року, що дасть їй змогу як матері загиблого отримати допомогу від міжнародних організацій. Також зазначала, що оскільки встановлення факту загибелі внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, в іншому порядку, окрім як у спосіб звернення до суду не передбачено, просила задовольнити її заяву.

Представник заявниці ОСОБА_1 в судовому засіданні заяву підтримала, просила задовольнити.

Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи без участі представника.

Представник заінтересованої особи Російської Федерації у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв чи клопотань на адресу суду не направив.

На підставі ст. 223 ЦПК України розгляд справи здійснено у відсутність представників заінтересованих осіб.

При цьому суд також враховує висновки Верховного Суду України у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 491/1408/16-ц про встановлення, згідно з якими визначено, що незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на те, що вказана норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. Також визначено, що належним повідомленням про судовий процес є надіслання на адресу Посольства Російської Федерації в Україні відповідного листа.

Вислухавши представника заявниці, дослідивши матеріали заяви, суд дійшов такого висновку.

Відповідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За змістом ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:

-згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

-чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;

-заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

-встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

З аналізу зазначених норм вбачається, що в судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

Заявниця звернулась до суду у порядку окремого провадження задля встановлення факту, що має юридичне значення. Метою встановлення такого факту є визначення статусу загиблого сина ОСОБА_4 як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (далі Конвенція), яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, тобто надати статус жертви міжнародного збройного конфлікту та, в подальшому отримати допомогу від гуманітарних організацій.

Згідно зі ст. 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.

Відповідно до ст. 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих.

Відповідно до ст. 13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що мета, для досягнення якої заявнику необхідно встановити юридичний факт, є належним чином обґрунтованою.

В Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом ч.2 ст.64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

За змістом статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129).

Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHRу справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130).

У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131).

Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах пятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.

Відповідно до абзацу другого Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 року №145-VІІІ, зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.

27.04.2015 року постановою Верховної Ради України затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення).

Верховною Радою України прийнято постанову від 17.03.2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Указом Президента України від 24.09.2015 року №555 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затверджено Воєнну доктрину України, в якій визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Крім того, Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року № 129-VІІІ законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.

Військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій, а саме Резолюцією ПАРЄ від 09 квітня 2014 року, Резолюцією Європарламенту (2014/2965 (RSP) від 15 січня 2015 року, Резолюцією ПАРЄ від 25 червня 2015 року.

Таким чином, факт збройної агресії Російської Федерації проти України закріплений державними органами на законодавчому рівні, разом з тим, заявниця просить встановити саме факт загибелі її сина внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, який є індивідуальним, стосується лише особи загиблого та членів його родини, а тому встановлення даного факту в судовому порядку є одним із способів захисту її прав та інтересів.

Заявник вказує на те, що низка документів, які містять дані про смерть її сина, зв`язок між смертю та виконанням обов`язків військової служби в районі міста Іловайська, а також документи, які встановлюють місце та обставини за яких відбулась загибель військовослужбовця, однак ці документи не встановлюють того, що загибель її сина дійсно пов`язана зі збройною агресією іноземної держави Російської Федерації та не визначають, що її син мав право на статус жертви міжнародного збройного конфлікту.

Суд зазначає, що законодавством не встановлено іншого порядку, аніж судовий для встановлення факту про який просить заявник.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Черкаси, зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Син заявниці ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 27.09.1988р.

Відповідно до Указу Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року з квітня 2014 року на території Донецької області розпочалася антитерористична операція.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , видано відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції 10 листопада 2015 року актовий запис № 6568 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце смерті Донецька область.

Причиною смерті ОСОБА_4 згідно з довідкою, виданою Дніпропетровським бюро судово-медичних експертиз № 675/л від 10.11.2015 року є вибухова травма, ушкодження внаслідок військових дій від інших вибухів осколків в зоні АТО.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.06.2016 року встановлено факт участі ОСОБА_4 у бойових діях під час введеення антитерористичної операції у складі Національної гвардії України (військовій частині НОМЕР_1 ). Судом встановлено, що участь добровольчих формувань в особливий період, в тому числі такого, як і батальйон «Донбас», в антитерористичній операції в районах проведення АТО, на боці сил АТО, в установленому законом порядку не було заборонено. З боку держави відсутні обмеження або заборона щодо участі відповідних добровольчих формувань під час антитерористичної операції в районах проведення АТО на боці сил АТО, а навпаки такі добровольчі формування допущені до участі в антитерористичній операції в районах проведення АТО на боці сил АТО. ОСОБА_4 перебував на військовій службі під час військово-тренувальної підготовки на території військової частини НОМЕР_1 і в зоні проведення АТО в штаті роти охорони окремого 2-го батальйону «Донбас» військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України і виконував накази командування Національної гвардії України. свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , під час проведення антитерористичної операції захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України у складі добровольчого батальйону «Донбас» спочатку у якості добровольця, а в подальшому резервіста в/ч НОМЕР_1 , брав безпосередню участь у бойових діях та при виході із оточення з міста Іловайськ Донецької області, ОСОБА_4 (позивний « ОСОБА_11 » ) загинув в результаті влучення снаряду. Вищевказані свідки також пояснили суду, що разом із ОСОБА_4 в період з червня-липня 2014 року проходили військово-навчальну підготовку у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, у с. Нові- Пертрівці. ОСОБА_4 був добровольцем та служив у роті охорони 2-го окремого батальйону спеціального призначення « Донбас» в/ч НОМЕР_1 . Після прибуття до військової частини НОМЕР_1 кожен з добровольців-резервістів підписував рапорт про зарахування в штат на ім"я начальника штабу окремого 2-го батальйону спеціального призначення «Донбас» Власенку, проходили військово-лікарську комісію на предмет придатності за станом здоров`я до військової служби. ОСОБА_4 разом з усіма писав такий рапорт і проходив лікарську комісію. З час прибуття до військової частини ОСОБА_4 виконував обов`язки військовослужбовця. З кінця липня 2014 року після відправлення батальйону «Донбас» в зону АТО воював разом з військовослужбовцями роти охорони батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_6 » в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України. Пізніше з`ясувалось, що деякі військовослужбовці, в тому числі і ОСОБА_4 не були оформлені наказами по військовій частині про зарахування їх в списки особового складу ще до відправлення в зону АТО, хоча проходили військову службу нарівні із військовослужбовцями військової частини, отримували табельну зброю. В кінці липня 2014 року батальйон «Донбас» був відправлений у розпорядження начальника сектору «М» в м. Артемівськ, а 8-9 серпня 2014 року в бік м. Курахово. 10 серпня 2014 року відбувся перший штурм м. Іловайська. Місцем дислокації їх батальйону була 5-та Курахівська школа, охорону якої серед інших бійців здійснював ОСОБА_4 з 17 на 18 серпня в складі роти охорони вони вирушили в бік Старобешевого, а 19 серпня пішли на штурм з боку селища Кутейніково. Після захоплення Іловайська, їх було розставлено на основних дорогах, що вели до міста, на блокпостах. ОСОБА_4 в складі роти охорони здійснював охорону на першому блокпосту. В період з 19 по 29 серпня 2014 року вони виконували бойові завдання командування. 29 серпня 2014 року військова армійська колона під час виходу з Іловайська була розстріляна танками. ОСОБА_4 перебував у кузові броньованої вантажівки марки КАМАЗ роти охорони, коли в неї потрапив снаряд . Із 18 осіб серед живих залишилось -8. ОСОБА_4 загинув.

На підставі рішенням суду у справі № 712/3789/16ц видана довідка про те, що ОСОБА_4 дійсно з 18.08.2014. по 29.08.2014р. безпосередньо брав участь в антитерористичній операції в м.Іловайськ Донецької області.

Згідно практики Європейського Суду з прав людини на державу покладається позитивний обов`язок ефективного розслідування, коли особу вбито в результаті використання сили. Ефективність, яка вимагається статтею 2, має передбачати незалежне та безстороннє розслідування, яке відповідає певним мінімальним стандартам щодо ефективності. Таким чином, компетентні органи мають діяти з належною наполегливістю і за своєю ініціативою порушувати провадження, яке здатне, по-перше, встановити обставини, за яких сталась подія, по-друге, встановити, хто саме був причетний до події.

Суд намагався витребувати у компетентних державних органів відомості щодо результатів проведеного розслідування щодо обставин загибелі сина заявниці, зокрема судом було витребувано у Міністерства оборони України відомості про те, чи проводилось розслідування нещасного випадку, який стався з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , факт смерті якого при виконанні обов"язку військової служби 29.08.2014р. у м.Іловайськк Донецької області встановлений рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 10 червня 2016 року у справі № 712/3789/16ц, якщо так надати копіії актів розслідування, в яких встановлені причини нещасного випадку. Також було витребувано у Міністерства внутрішніх справи України відомості про те, чи закінчене досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0003658 за фактом загибелі ОСОБА_4 в районі проведення антитерористичної операції, якщо так надати копію процесуального рішення за наслідками розслідування.

Відповіднодно до повідомлення заступника начальника Національної поліції України № 17911/24/3/6-2019 від 10.07.2019р. досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває.

Відповідно до повідомлення т.в.о. першого заступника командира в/ч НОМЕР_4 від 11.07.2019р. № 313/11/5171, наданого за дорученням заступника директора Юридичного департаменту Міністерства оборони України, у військовій частині НОМЕР_4 запитувана інформація відсутня.

Незважаючи на незавершеність процедур розслідування обставин загибелі сина заявниці, суд враховує офіційно оприлюднені звітні та аналітичні матеріали органів державної влади матеріали щодо подій, які відбувались в м.Іловайськ у серпні 2014 року.

19 жовтня 2015 року Міністерство оборони України на офіційному сайті у мережі Інтернет оприлюднило аналіз перебігу боїв під Іловайськом у серпні 2014 року, в якому подана хронологія подій з 24 серпня до 30 серпня «вторгнення на територію України через державний кордон підрозділів збройних сил Російської Федерації, здійснивши при цьому акт агресії та порушення норм права війни» (http://www.mil.gov.ua/news/2015/10/19/analiz-illovausk--14354). Щодо подій 29 серпня 2014 року, зазначено: «За командою «БУРАН-555» керівника сектору Б генерал-лейтенанта Руслана Хомчака о 04.45 29 серпня розпочався запланований вихід українських підрозділів, які блокували та зачищали м. Іловайськ, на рубіж Многопілля Агрономічне. На визначений рубіж підрозділи прибули протягом 07.00-07.30. О 6 ранку до сел. Многопілля прибув російський бронетранспортер, де офіцер Повітряно-десантних військ ЗС РФ повідомив начальнику розвідки оперативного командування «Південь» полковнику ОСОБА_12 , що умови змінені і російська сторона дозволить вихід українських підрозділів за одним маршрутом, без зброї, боєприпасів, бойової та іншої техніки.Офіцери ЗС РФ неодноразово відтягували час проходу через так званий «зелений коридор». Лише потім стало відомо, що цей час був потрібен ЗС РФ для інженерного облаштування засідок, з яких розстріляли наші колони. Зрештою, російськие командування підтвердило вихід сил АТО з зачохленим озброєнням. За цей час підрозділи збройних сил Російської Федерації зайняли вигідні позиції та під час виходу, і впритул розстріляли колони українських військ, які виходили з Іловайська.».

04 грудня 2017 року Міністерство інформаційної політики України на офіційному сайті у мережі Інтернет оприлюднило звіт «20 фактів російського втргнення в Україну» (https://mip.gov.ua/news/2143.html), згідно з яким 23 серпня 2014 року «співробітники Державної прикордонної служби України виявили колону броньованої техніки, яка просувалася з території Російської Федерації в напрямку українських населених пунктів Амвросіївка та Кутейникове. Зранку 24 серпня українські офіцери на чолі з начальником штабу Сектора Д полковником Ромигайлом із командного пункту в лісопосадці на трасі Амвросіївка Кутейникове спостерігали колону російської армії. Понад 100 одиниць бойових машин десанту, танків, самохідних артилерійських установок, а також велика кількість вантажівок із боєприпасами та особовим складом на великій швидкості рухалися вглиб території України. Після початку прориву з оточення під Іловайськом бійцям добровольчого батальйону «Донбас» вдалося захопити чотирьох військовослужбовців 6-ї танкової бригади та 31-ї окремої десантно-штурмової бригади Збройних сил Російської Федерації».

Співставивши офіційно оприлюднені звітні та аналітичні матеріали органів державної влади щодо подій, які відбувались в м.Іловайськ у серпні 2014 року, а також обставини участі ОСОБА_4 у бойових діях у складі добровольчого батальйону «Донбас» спочатку у якості добровольця, а в подальшому при виконанні обов`язків резервіста в/ч НОМЕР_1 та обставини його загибелі 29 серпня 2014 року в результаті влучення снаряду, дослідивши нормативно-правові акти, якими встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_2 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Конвенцією «Про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях», яка ратифікована Україною 3 липня 1954 року, ст.1 Закону України "Про оборону України", ст. ст.259, 263-265, 273, 293, 315-319, 354, 355, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити у повному обсязі.

Встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , при виконанні обов`язку військової служби 29.08.2014 року в районі міста Іловайськ Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду через місцевий суд (з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Черкаського апеляційного суду) протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ:
Дата виготовлення повного тексту рішення 07 жовтня 2019 року.

Веб-адреса рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua.

Заявник: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_2

Заінтересовані особи : Міністерство соціальної політики України (, м.Черкаси, вул.Еспланадна, 8/10), Посольство Російської Федерації в Україні (03049 м. Київ, Повiтрофлотський проспект, 27)