Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 464/4475/16-ц

провадження № 61-23978св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 ,

відповідач- Публічне акціонерне товариство «Радикал Банк», ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 12 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Цяцяки Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Радикал Банк» (далі - ПАТ «Радикал Банк»), ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 11 грудня 2013 року між ПАТ «Радикал Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Шокобум» (далі - ТОВ «Шокобум») укладений кредитний договір. В забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Шокобум» за кредитним договором 11 грудня 2013 року між ПАТ «Радикал Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки. 19 червня 2015 року ПАТ «Радикал Банк» та ТОВ «Шокобум» уклали додатковий договір № 4 до кредитного договору, яким було змінено графік погашення кредиту, внаслідок чого збільшилася сума відсотків, які позичальник повинен сплатити. Оскільки така зміна відбулася без згоди поручителя ОСОБА_1 , він просив визнати поруку припиненою.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 09 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано поруку за кредитним договором від 11 грудня 2013 року припиненою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що укладення додаткового договору № 4 до кредитного договору потягло за собою збільшення обсягу відповідальності за кредитним договором, а саме збільшилася загальна сума відсотків, які позичальник повинен сплатити банку, а тому порука є припиненою, оскільки такі зміни не погоджено з поручителем.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що додатковим договором № 4 до кредитного договору не змінювався та не збільшувався, ні розмір відсотків за основним зобов`язанням, ні строки їх виплати, ні обсяг відповідальності позичальника в бік збільшення, а також залишився незмінним і термін користування кредитними коштами - до 08 квітня 2016 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд не врахував, що додатковим договором № 4 фактично збільшено період розрахунків та розмір боргу, який повинен був сплачуватися за основним договором, що в цілому призвело до збільшення розміру відсотків та до збільшення обсягу відповідальності позивача як поручителя. Зокрема, збільшилась сума відсотків з 50 712,50 грн до 72 303,45 грн.

Також заявник вказував, що позивач вільний у виборі осіб, до яких вправі пред`явити позов, а тому висновки апеляційного суду про те, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем є необґрунтованими.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що 11 грудня 2013 року між ПАТ «Радикал Банк» та ТОВ «Шокобум» укладений кредитний договір.

Відповідно до вищезазначеного кредитного договору ТОВ «Шокобум» відкрито кредитну лінію на загальну суму 300 000 доларів США за умови сплати 12 % річних строком до 08 квітня 2016 року.

ТОВ «Шокобум» взяло на себе зобов`язання повертати кредит частинами відповідно до графіку погашення кредитної заборгованості, що викладений в додатку № 1 до кредитного договору.

Відповідно до вказаного графіку погашення кредиту, що є складовою кредитного договору, позивач повинен був повертати кредит в сумі 300 000 доларів США кожні три місяці рівними частинами по 37 500 доларів США, починаючи з 01 липня 2014 року і до 08 квітня 2016 року, всього 8 платежів, що мали бути здійснені у: липні, жовтні 2014 року, січні, квітні, липні, жовтні 2015 року, січні, квітні 2016 року.

В забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Шокобум» за кредитним договором 11 грудня 2013 року між ПАТ «Радикал Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки.

Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору поручитель зобов`язався перед кредитодавцем солідарно відповідати за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, а саме: за повернення кредитних коштів в межах ліміту кредитної лінії, сплату відсотків за користування кредитом, неустойки, а також відшкодування збитків.

Як вбачається з пункту 2.1.1 договору поруки, позивач забезпечив порукою зобов`язання, строк виконання якого закінчується 08 квітня 2016 року та кредит надано в межах кредитної лінії, ліміт якої складає 300 000 доларів США.

19 червня 2015 року ПАТ «Радикал Банк» та ТОВ «Шокобум» уклали додатковий договір № 4 до кредитного договору, яким було змінено графік погашення кредиту за період з 1 червня 2015 року до 8 квітня 2016 року, шляхом викладення його в новій редакції (а.с. 34-37).

Відповідно до нової редакції графіку розмір щомісячного платежу: з червня до жовтня 2015 року включно - 3 000 доларів США (5 платежів), з липня 2015 року до березня 2016 року включно - 4 375 доларів США (5 платежів) та в квітні 2016 року один платіж на суму 210 444 доларів США. Загальна сума платежів за кредитним договором за період з 01 червня 2015 року до 08 квітня 2016 року складає 247 319 доларів США.

В той час як початкова редакція графіку погашення за кредитним договором за період з 01 червня 2015 року до 08 квітня 2016 року складала 150 000 доларів США (а.с. 24).

Також збільшилась відповідно і сума відсотків за вказаний період з 50 712,50 доларів США до 72 303,45 доларів США.

Отже, укладення додаткового договору № 4 до кредитного договору потягло за собою збільшення обсягу основної відповідальності, а тому і збільшився обсяг відповідальності за відсотками, які позичальник повинен сплатити банку.

Статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Таке збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов`язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів.

Тобто закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору.

Отже, на зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України.

Таким чином, згідно з частиною першою статті 559 ЦК України підставою для припинення поруки є сукупність двох умов, а саме: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов`язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 05 лютого 2014 року (справа № 6-160цс13), від 21 жовтня 2015 року (справа №6-1161цс15), від 13 вересня 2017 року(справа № 6-1539цс17).

У вказаних постановах Верховний Суд України дійшов висновку про те, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які зумовили збільшення обсягу відповідальності останнього. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов`язання про дострокове повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо. Унесення додатковою угодою змін до кредитного договору в частині збільшення розміру процентної ставки без згоди поручителя на такі зміни призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього і зумовлює припинення поруки.

Вказаним нормам матеріального права та висновкам Верховного Суду України рішення суду першої інстанції відповідає. Проте суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що з позивачем як з поручителем за кредитним договором відповідні зміни щодо збільшення обсягу відповідальності не погоджувалися, як того вимагає закон, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 213 ЦПК України (у редакції чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Натомість суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції, встановивши всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне рішення.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції, то з ПАТ «Радикал Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 661,44 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 12 грудня 2016 року скасувати, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 09 серпня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Радикал Банк» на користь ОСОБА_1 661,44 грн (шістсот шістдесят одну гривню 44 коп.) - витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко