Дата документу 01.10.2019
Справа № 334/8337/18
Провадження № 2/334/1294/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Козлової Н.Ю., при секретарі Манюхіні О.О., за участю адвокатів Пащенко А.С., Аворнік Л.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу Морозова В.М. про визнання недійсним договору дарування

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом про визнання недійсним договору дарування, який був укладений у 2003 році, мотивуючи свої вимоги тим, що підписуючи цей договір, позивач неправильно розумів його зміст та помилявся щодо його правових наслідків.

У судовому позивач пояснив, що навесні 2003р. відповідач ОСОБА_2 запропонував йому догляд та повне утримання за умови, що він залишить йому належний йому будинок.

На той час позивачу виповнилося 76 років, він є інвалідом першої групи внаслідок отриманого поранення, непрацездатний та потребує постійного стороннього догляду.

У 2003р. він страждав низкою захворювань, а саме: ішемічною хворобою серця, кардіосклерозом, церебральним атеросклерозом, хронічним поліпозним етмоїдитом, катарактою тощо. В квітні 2003р. (точну дату він не запам`ятав) відповідач відвіз його до нотаріуса, де він підписав бланки документів, навіть не читаючи їх. Але був впевнений, що підписав договір довічного утримання.

Після підписання цих документів та до теперішнього часу позивач продовжує проживати та бути зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, відповідач жодної матеріальної допомоги йому не надає, не опікується батьком, а фактично догляд за ним здійснює його другий син - ОСОБА_3 .

Враховуючи таку поведінку відповідача, позивач вирішив звернутися до суду із позовом про розірвання договору довічного утримання. Але в серпні 2018р. із Реєстру прав власності на нерухоме майно йому стало відомо, що 18.04.2003р. між ним та відповідачем було укладено договір дарування, який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М.. реєстровий № 942. З тексту договору він дізнався, що згідно з умовами цього договору він подарував відповідачу належний йому будинок і він перейшов у власність відповідача, а позивач втратив право розпоряджатися будинком.

28.08.2018р. позивач звернувся до приватного нотаріуса Морозової В.М. із заявою про надання йому копії договору дарування. З текстом договору дарування він ознайомився лише наприкінці вересня 2018р. після отримання його копії у нотаріуса, після чого відразу скерував позов до суду.

Представник позивача у судовому засіданні підтвердив факти, викладені у позовній заяві та звернув увагу суду, що позивач спірний договір підписав внаслідок неправильного сприйняття ним фактичних обставин договору, під впливом помилки щодо природи договору та його наслідків, які полягають у безоплатній передачі майна відповідачу, без покладання на останнього будь-яких обов`язків матеріального характеру. Просила суд задовольнити вимоги ОСОБА_1 та визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 18.04.2003р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., реєстровий №942.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просив суд відмовити у його задоволенні.

Свої заперечення відповідач обґрунтовує тим, що даний позов було подано внаслідок введення батька ОСОБА_1 , якому виповнилося 92 роки та який є у похилому віці, в оману з боку родичів, незадоволених прийнятим 15 років тому рішенням батька.

Щодо фактичних обставин, відповідач пояснив, що дійсно, позивач ОСОБА_1 є батьком відповідача, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 17.02.1953 р.

Навесні 2003 року батько ОСОБА_1 з власної ініціативи запропонував йому укласти договір дарування, за яким він мав намір подарувати йому будинок АДРЕСА_1 .

Станом на 2003 рік у вищевказаному житловому будинку мешкали: батько ОСОБА_1 та мати ОСОБА_4 , право власності на житловий будинок було оформлено за батьком ОСОБА_1 .

У 2003 році батьки виявили бажання передати йому належне їм майно, в тому числі по причині того, що вони мали напружені відносини з їхнім сином та молодшим братом відповідача - ОСОБА_3 .

У зв`язку з цим, мати ОСОБА_4 07.03.2003 р. оформила заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., зареєстровано в реєстрі за № 496, за яким вона заповідала відповідачу все належне їй майно.

В свою чергу, батько ОСОБА_1 , вирішив не заповідати, а саме подарувати належне йому нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 .

18 квітня 2003 року було укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою Вікторією Миколаївною. До укладання даного договору, нотаріус ознайомила і батька і відповідача з умовами та наслідками укладання договору дарування. Також, до укладення договору нотаріус Морозова В.М. окремо наголошувала батькові, що після підписання договору дарування він втрачає всі права на житловий будинок, і що згідно з чинним законодавством після укладення договору дарування обдарований має право, зокрема, виселити дарувальника з переданого у дар житлового будинку. ОСОБА_1 тоді відповів, що ОСОБА_2 є його сином, тому він за це не переживає.

Крім того, відповідач доводив суду, що викладене у позовній заяві твердження, що при підписанні вищевказаного договору, батько пропонував передати відповідачу належний Позивачу будинок в обмін на те, що син здійснюватиму його догляд та повне утримання, є недостовірним, оскільки рішення щодо передачі йому у дар житлового будинку приймалося батьком та моєю матір`ю (яка померла через 10 років після укладення договору у 2013 році) на сімейній нараді. На момент укладення 18.04.2003 року договору дарування житлового будинку будь-яких вимог Позивачем-щодо його подальшого утримання не заявлялось. Крім того, укладення договору дарування за умови в подальшому отримати догляд від обдарованої особи суперечить природі договору дарування, який передбачає безоплатну передачу майна.

Так, у 2003 році, коли було укладено спірний договір, позивач, хоча і був у 76- річному віці, за станом здоров`я не потребував стороннього догляду. Додатковим підтвердженням того, що Позивач станом на 2003 рік мав нормальний стан здоров`я є те, що зараз, після того, як пройшло більш ніж 15 років після укладення договору, Позивач будучи у 92-річному віці самостійно пересувається і обслуговує себе.

Недостовірним на думку відповідача, є твердження щодо того, нібито відповідач взагалі не допомагав батькові - насправді він піклувався про нього, цікавився його справами та станом його здоров`я, купував продукти, допомагав у приготуванні їжі.

На теперішній час, відповідач також є пенсіонером і непрацездатним, та іншого доходу окрім пенсії він не має, тому він не може надавати батькові фінансову допомогу в тій мірі, в якій би бажав. Проте, недієздатним у судовому порядку мій батько не визнавався; будь-яких психічних захворювань, які могли б впливати на можливість усвідомлення ним наслідків своїх дій. він не мав. Хвороби, на які містяться посилання у позовній заяві - «Церебральний атеросклероз. САГ. Ішемічна хвороба серця», як вбачається з листа від 29.10.2018 № 2084/01-06, виникли у ОСОБА_1 , у 1988 р. та 1997 р., тобто за 15 та за 6 років до укладення оспорюваного правочину.

Після укладення договору дарування ОСОБА_1 . батько передав ключі від будинку та документи на нього. Протягом останніх 15 років відповідач власноручно здійснював ремонтні і поточні роботи належного йому домоволодіння - встановлював паркан та бетонував тротуар у дворі будинку, ремонтував покрівлю та димар, штукатурив стіни та замазував тріщини у стінах будинку; утеплював веранду пенопластом; обшивав фронтони на будинку і фарбував їх; прибудинкову земельну ділянку я використовую для вирощування овочів

Та обставина, що батько ОСОБА_1 залишився проживати у подарованому ним будинку, не може свідчити про відсутність його волевиявлення на його відчуження будинку, оскільки батько має право проживати у належному відповідачу житловому будинку як член родини.

Крім того, відповідач пояснив, що навіть якщо припустити, що Позивач мав намір укласти договір довічного утримання, який він нібито підписав, то починаючи з 2003 року по 2018 рік, протягом більш ніж 15 років з дня його укладення, він не вимагав від відповідача виконання умов цього договору.

Представник відповідача підтримав позицію свого довірителя.

Приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу Морозова В.М. у судовому засіданні пояснила, що до укладення договору, вона окремо наголошувала ОСОБА_1 (дарувальнику), що після підписання договору дарування він втрачає всі права на житловий будинок, і що згідно з чинним законодавством після укладення договору дарування обдарований має право, зокрема, виселити дарувальника з переданого у дар житлового будинку, на що ОСОБА_1 відповів, що відподівач є його сином, тому він за це не переживає. Він був впевнений, що в силу родинних зв`язків та оскільки між сином та батьками були добрі відносини, син (обдарований) не заперечував проти того, щоб батько і мати протягом свого життя мешкали в отриманому у подарунок будинку.

Крім того, нотаріус доводила суду, що ознайомила як позивача так і відповідача з усіма наслідками укладання договору дарування. ОСОБА_1 було повністю все зрозуміло.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, оцінивши та дослідивши у сукупності усі надані сторонами докази суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Так, в ході судового розгляду було встановлено, що Позивач ОСОБА_1 є батьком відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 17.02.1953 р.

Навесні 2003 року ОСОБА_1 з власної ініціативи запропонував свому сину ОСОБА_2 укласти договір дарування, за яким він мав намір подарувати останньому будинок АДРЕСА_1 .

Станом на 2003 рік у вищевказаному житловому будинку мешкали ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , при цьому право власності на житловий будинок було оформлено за ОСОБА_1 .

У 2003 році батьки виявили бажання передати належне їм майно свому сину ОСОБА_2 , в тому числі по причині того, що вони мали напружені відносини з їхнім сином та молодшим братом відповідача ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 07.03.2003 р. оформила заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., зареєстровано в реєстрі за № 496, за яким вона заповідала все належне їй майно ОСОБА_2 , а батько ОСОБА_1 , в свою чергу, вирішив не заповідати, а саме подарувати належне йому нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 .

Такоим чином, 18 квітня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою Вікторією Миколаївною.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування є одностороннім правочином.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання і а про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Відповідно під час укладання договору дарування необхідно дотримуватись загальних вимог необхідних для чинності правочину, визначених ст. 203 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Вважаючи зазначений договір недійсним, позивач ОСОБА_1 посилається на ч.1 ст.299 ЦК України, стверджуючи, що він помилявся щодо обставин договору, які мають істотне значення, помилявся щодо його правової природи, прав та обов`язків сторін, вважаючи, що укладає договір довічного утримання а не договір дарування.

За ч. 1 ст. 229 ЦК України вбачається, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст.10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Досліджені в судовому засіданні докази, надані позивачем та його представником, не свідчать про те, що ОСОБА_1 не мав можливості розуміти природу правочину, права та обов`язки сторін, інші докази в матеріалах справи відсутні, а сам по собі похилий вік та стан її здоров`я не являється підставою для задоволення позову.

Підтвердженням того, що Позивач бажав укласти саме договір дарування, а не договір довічного утримання, є те, що протягом більш ніж 15 років після укладення цього договору Позивач не пред`являв до відповідача ніяких вимог щодо виконання договору довічного утримання.

Договір дарування від 18.04.2003 року ОСОБА_1 підписав особисто, вказану обставину він не заперечує. Як зазначено у договорі дарування від 18.04.2003 року, цей договір було підписано у присутності приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Морозової В.М., якою було встановлено особу сторін та їх дієздатність.

Нотаріус роз`яснювала Позивачеві наслідки укладення цього договору, мій батько особисто прочитав договір, будь-яких заперечень з його боку з 2003 по 2018 р.р. не було.

В ході судового розгляду було доведено та підтверджено належними доказами, що ініціатором укладення договору дарування був саме Позивач, який є батьком Відповідача. До цього батько особисто звертався до нотаріуса за консультаціями щодо можливості та наслідків укладання саме такої угоди. На момент укладення договору дарування Позивач перебував при здоровому розумі та ясній пам`яті і без будь-яког примусу уклав даний договір. Жодних підстав сумніватися у дієздатності не існувало.

Посилання Позивача на помилку у вчиненні спірного правочину та його бажання укласти саме договір довічного утримання, оскільки між сторонами (обидві з яких станом на сьогоднішній день є особами похилого віку) є родинні відносини, і Позивач має обов`язки по утриманню Відповідача в силу положень СК України.

Викладені у тексті позовної заяви доводи нібито саме відповідач запропонував укласти оспорюваний договір, а насправді вони домовлялися укласти договір довічного утримання, та батько підписав договір не читаючи, а нотаріус не роз`яснила йому умов та наслідків договору, є необґрунтовані та бездоказовими.

Будь яких достовірних доказів того, що при укладанні договору дарування позивач помилився або його було введено в оману в ході судового розгляду не встановлено.

Наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірному житлі після укладення договору дарування.

Тому, посилання позивача на порушення його прав та інтересів є недоведеними та безпідставними.

Таким чином, зібрані у справі докази та наявна їх оцінка, вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. , 12, 13, 81, 133, 141, 223, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України ст.. 15,16 391, 386 ЦК України, ст..120, 152 ЗК України суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу Морозова В.М. про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Н.Ю.Козлова