справа № 361/7148/19
провадження № 2/361/3632/19
УХВАЛА

15 жовтня 2019 року м. Бровари

Суддя Броварського міськрайонного суду Київської області Дутчак І.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Київської області, Броварської місцевої прокуратури Київської області про зняття арешту з майна,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив скасувати арешт з належного йому рухомого майна: автомобіля марки Honda Accord, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та причіпу марки ПГМФ 8902, реєстраційний номер НОМЕР_2 , накладений постановою Генеральної прокуратури України від 24 січня 2009 року у кримінальній справі № 49-2632.

При відкритті провадження у цивільній справі, суддя перевіряє відповідність позовної заяви за змістом і формою вимогам, викладеним у ст. ст. 175, 177 ЦПК України.

Із позовної заяви та доданих до неї документів видно, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування арешту на належне йому майно, накладеного постановою від 24 січня 2009 року старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України старшим радником юстиції Криніним І.О. у кримінальній справі № 49-2632, яка на день подачі цього позову до суду не передана, досудове розслідування у даній кримінальній справі триває.

У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У ч. ч. 1, 3 ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із ч. 1 ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 18 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02 червня 2016 року № 1402-VIII ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом. Суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору і характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України Про міжнародне приватне право, законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

У ст. 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів, та встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю особі майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін спору є фізична особа, як суб`єкт цивільних, земельних, сімейних правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у цивільній справі № 461/233/17-ц зробила висновок, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності в загальному порядку, якщо такий спір є спором цивільним. У разі, якщо право власності особи порушене у кримінальному провадженні, така особа, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право на звернення із клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому КПК України.

Із позовної заяви ОСОБА_1 видно, що арешт на рухоме майно позивача накладено постановою від 24 січня 2009 року старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України старшим радником юстиції Криніним І.О. у кримінальній справі № 49-2632 відповідно до норм КПК України 1960 року.

Порядок накладання арешту на майно та порядок скасування арешту на той момент був врегульований ст. ст. 126, 234 КПК України 1960 року.

Після набрання 19 листопада 2012 року чинності КПК України 2012 року позивач має право захистити свої права відповідно до норм цього Кодексу в порядку кримінального судочинства.

У п. 9 розділу XI Перехідні положення КПК України 2012 року зазначено, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Із набранням чинності КПК України 2012 року права власника, якщо при проведенні дізнання чи попереднього слідства вони були порушені, стали більш захищеними саме заходами кримінально-процесуального закону.

Згідно із п. 10 розділу XI Перехідні положення КПК України 2012 року кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду, розслідуються згідно з положеннями цього Кодексу.

Дана норма узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 5 КПК України 2012 року, якою передбачено, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Арешт майна у кримінальному провадженні має тимчасовий характер, його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття судом відповідного процесуального рішення у справі, яким закінчується кримінальне провадження.

Враховуючи, що на момент звернення позивача ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом кримінальне провадження у кримінальній справі № 46-2632, у якій винесена постанова про арешт рухомого майна ОСОБА_1 , триває, кримінальна справа на час набрання чинності КПК України 2012 року до суду не була передана, вирішення питання щодо зняття арешту, оскарження дій чи бездіяльності слідчого у даному кримінальному провадженні здійснюються відповідно до правил КПК України 2012 року.

У ч. 1 ст. 174 КПК України 2012 року передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 174 КПК України 2012 року арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Зазначені вимоги співпадають з положеннями ч. 4 ст. 21 КПК України, за змістом якої, здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час його здійснення порушуються права і свободи людини, гарантовані Конституцією і міжнародними договорами України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка передбачає право особи на ефективний засіб правового захисту на національному рівні від порушень прав і свобод, гарантованих цією Конвенцією.

За змістом положень п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України 2012 року володільцю тимчасово вилученого майна, іншій особі, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, належить право оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого під час досудового провадження.

Аналіз наведених норм права дає суду підстави для висновку, що судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження, оскільки саме кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав володільця чи власника майна під час досудового розслідування чи судового розгляду кримінальної справи.

Разом з тим, чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена можливість захисту прав володільця чи власника в порядку цивільного судочинства під час кримінального провадження, яке триває.

Виходячи з викладеного вище, враховуючи, що обмеження у здійсненні права власності ОСОБА_1 . відбулося під час проведення досудового розслідування в порядку кримінального судочинства, слід дійти висновку про те, що оцінка правомірності процесуального документа, ухваленого в порядку кримінального судочинства, не може бути надана судом в порядку цивільного судочинства, оскільки КПК України передбачено інший порядок оскарження рішень, дій та бездіяльності органу досудового розслідування, тому позов ОСОБА_1 про зняття арешту з майна розгляду в порядку цивільного судочинства не підлягає.

Наведені висновки суду узгоджуються з правовими позиціями, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17-ц та постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Посилання позивача ОСОБА_1 на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, зроблений у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11, вказаних висновків суду не спростовують, оскільки у зазначеній справі правовідносини, що виникли, стосуються інших обставин, за яких було накладено арешт на майно позивачів, які не були сторонами кримінального провадження та права яких були порушені арештом майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 19, 186, 259, 260, 353 ЦПК України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури Київської області, Броварської місцевої прокуратури Київської області про зняття арешту з майна.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Учасник справи у разі постановлення ухвали за його відсутності має право оскаржити ухвалу в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Дутчак І. М.