Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 140/593/16-ц

провадження № 61-20679св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Великобушинська сільська рада Немирівського району Вінницької області, Немирівська державна нотаріальна контора Вінницької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 27 грудня 2016 року у складі головуючого-судді Науменка С. М. та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Сопруна В. В., Медяного В. М., Матківської М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсними заповіту, свідоцтва про право на спадщину та державного акта про право власності на земельну ділянку.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняв спадщину і 13 березня 2001 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/5 частину жилого будинку АДРЕСА_1 , у якому постійно проживав з матір`ю до дня її смерті, мав на руках всі правовстановлюючі документи щодо спадкового майна, а саме жилого будинку, грошових заощаджень тощо. Проте нещодавно йому стало відомо, що його матері ОСОБА_3 за життя було видано сертифікат на право на земельну частку (пай), яку остання нібито заповіла своїй онуці ОСОБА_2 , яка після смерті ОСОБА_3 оформила спадщину та отримала державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ- ВН № 024031 від 22 березня 2002 року.

Посилаючись на те, що за життя його мати не мала наміру складати заповіт на користь відповідача, підпис у заповіті зовсім не відповідає підпису матері, що свідчить про відсутність вільного волевиявлення на його складання, ОСОБА_1 просив визнати недійсними заповіт ОСОБА_3 , посвідчений посадовою особою Великобушинської сільської ради Немирівського району Вінницької області 22 липня 1997 року та видане на його підставі 05 серпня 2000 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ВН № 029770 та державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ- ВН № 024031 від 22 березня 2002 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 27 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов є обґрунтованим, проте позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, про застосування якою заявлено відповідне клопотання стороною відповідача, що в силу вимог частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 27 грудня 2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення ЦК України 2004 року, а не чинні на час їх виникнення правила ЦК УРСР 1963 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У березні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції дійшовши обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог, помилково застосували строк позовної давності, не визначивши початку перебігу строку позовної давності та не встановивши об`єктивної можливості позивача знати про обставини порушення його прав, керуючись лише припущеннями про те, що позивач міг і повинен був знати при оформленні спадщини, після смерті матері, про існування спірного заповіту та земельної ділянки. Крім того, вимоги позивача в силу пункту 4 статті 268 ЦК України не можуть бути обмежені строком позовної даності, що також залишилося поза увагою судів.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

10 травні 2018 року справу 140/593/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними заповіту, свідоцтва про право на спадщину та державного акта про право власності на земельну ділянку передано до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 22 липня 1997 року секретарем Великобушинської сільської ради Немирівського району Вінницької області Шрамко Н. В. був посвідчений заповіт ОСОБА_3 , яким остання заповіла належний їй сертифікат серії НОМЕР_2 на земельну частку (пай), розміром 2,95 га, що знаходиться на території села Велика Бушинка Немирівського району Вінницької області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

05 серпня 2000 року відповідач ОСОБА_2 отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку (пай) розміром 2,95 га.

13 березня 2001 року свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/5 частину жилого будинку АДРЕСА_1 отримав позивач ОСОБА_1

Згідно висновку судової почеркознавчої та технічної експертизи № 2166/2167/16-21 від 23 вересня 2016 року, підпис від імені ОСОБА_3 в оригіналі заповіту, посвідченого посадовою особою Великобушинської сільської ради Немирівського району Вінницької області 22 липня 1997 року, після слова «підпис» у 15 рядку тексту заповіту виконаний рукописним способом, кульковою ручкою, без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів.

Підпис від імені ОСОБА_3 в оригіналі заповіту посвідченого посадовою особою Великобушинської сільської ради Немирівського району Вінницької області 22 липня 1997 року, після слова «підпис» у 15 рядку тексту заповіту виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

Спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно з статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статей 71, 75 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Установивши, що ОСОБА_1 ще у 2001 році дізнався про порушене право, зокрема, проявивши принаймні розумну обачність міг і повинен був знати про існування оспорюваного заповіту, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем пропущено позовну давність для звернення до суду із цим позовом, що в силу вимог статей 75, 80 ЦК УРСР є підставою для відмови в задоволенні доведених позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи та застосував норми матеріального права, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи ОСОБА_1 , наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення апеляційного суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Рішення суду першої інстанції, яке оскаржено ОСОБА_1 , скасовано у результаті апеляційного перегляду справи.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко