КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Унікальний №761/28723/18 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Кондратенко О. О.

Справа № 22-ц/824/11778/2019 Доповідач - Гаращенко Д. Р.

04 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

судді-доповідача Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А. А.

розглянувши у порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Альфа Банк" на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Альфа Банк" про визнання недійсним пункту договору, стягнення суми та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ "Альфа-Банк", в якому просив суд: визнати недійсним пункт 5.1 (д) Договору №500607579 від 28 липня 2017 року; визнати недійсним Договір №500607579 від 28 липня 2017 року; стягнути з ПАТ "Альфа-Банк" на його користь 24 417, 57 грн. сплачених ним відсотків по кредитному договору та 27 200, 00 грн. сплаченої комісії по кредитному договору, а також моральну шкоду у розмірі 2 000, 00 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 28 липня 2017 року між ПАТ "Альфа-Банк" та ОСОБА_1 було укладено угоду про надання особистого кредиту №500607579, відповідно до якого ПАТ "Альфа-Банк" надало позивачу кредит у розмірі 299 250, 00 грн., з процентною ставкою за користування кредитом 12, 99 % річних., з датою остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій 31 липня 2021 року. ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти в розмірі та на умовах, визначених цим договором. На думку позивача, при укладенні вищезазначеного кредитного договору, п.5.1 (д) встановлено неправомірну щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3 400, 00 грн., а тому, даний пункт суперечить вимогам закону та повинен бути визнаний недійсним.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року позов ОСОБА_1 до ПАТ "Альфа-Банк" в частині позовних вимог про визнання недійсним Договору №500607579 від 28 липня 2017 року та стягнення сплачених відсотків за користування кредитом у розмірі 24 417, 57 грн. залишено без розгляду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним п. 5.1(д) Угоди про надання особистого кредиту №500607579 від 28 липня 2017 року, укладеного між ПАТ "Альфа-Банк" та ОСОБА_1

Стягнуто з ПАТ "Альфа-Банк" на користь ОСОБА_1 27 200 (двадцять сім тисяч двісті) грн.. 00 коп. - комісія за розрахунково - касове обслуговування, відповідно до умов п.5.1. (д) Угоди про надання особистого кредиту №500607579 від 28 липня 2017 року, укладеного між ПАТ "Альфа-Банк" та ОСОБА_1

Стягнуто з ПАТ "Альфа-Банк" на користь держави судовий збір у розмірі 1 536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ "Альфа Банк" подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, недоведеність обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просило рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційних вимог ПАТ «Альфа-Банк» зазначив, що угода на укладення кредиту з позивачем від 28.07.2017 року, складалася з акцепту та оферти. Відповідно до п. 14 договору оферти на укладення угоди про надання особистого кредиту зазначено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості та предметів сукупних послуг, а також будь-якої іншої інформації , надання якої вимагає чинне законодавство, які йому роз`ясненні, зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення та з якими він цілком згодний. Позивач отримав свій примірник договору, що складається з першого та другого розділів та додатків до нього в дату його укладання.

Відповідно до умов договору, під час користування кредитом, банк надає позичальнику за його бажанням послуги з розрахунково-касового обслуговування, в тому числі послуги з розрахунково-касового обслуговування кредитної заборгованості, у порядку та на умовах визначених договором про комплексне банківське обслуговування.

На думку апелянта суд першої інстанції невірно надав оцінку обставинам справи застосовуючи положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Як вбачається в рішенні від 16 травня 2019 року, суд визнав недійсним п.5.1 (д) про надання особистого кредиту, укладеного 28 липня 2017 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , виходячи з того ,що оскільки комісія, яка визначена у вказаному пункті кредитного договору є платежем, який позивач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, є такою, що суперечить ч.2 ст.11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, апелянт зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на те , що ЗУ «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні відносини.

Крім того, апелянт звертає увагу, що відповідно до ч. 3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і регулювати свої відносини на власний розсуд.

Апелянт наголошу на тому, що позивачу перед укладенням кредитного договору, було в письмовій формі ознайомлено як з умовами договору так і з сукупною вартістю кредиту. Позивач знав про договірні умови і свідомо погодився з ними, про що свідчить п. 14 Оферти. Наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидві сторони бажали укласти правочин і що зовнішній вираз волі відповідав внутрішньому.

Крім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору позивач мав можливість скористатись правом, визначеним ч.6 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте таким правом позивач не скористався і навпаки погасив заборгованість за кредитом достроково.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 липня 2017 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено угоду про надання особистого кредиту №500607579, відповідно до п.2. якої, ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі 299 250, 00 грн. (а.с. 11-15).

Процентна ставка за користування кредитом 12, 99 % річних. Тип процентної ставки - фіксована ( п.3 угоди).

Під час користування кредитом банк надає позичальнику за його бажанням послуги з розрахунково - касового обслуговування, в тому числі послуги з розрахунково-касового обслуговування кредитної заборгованості, у порядку та на умовах визначених цим пунктом та договором про комплексне банківське обслуговування. За надання послуг, що вказані в цьому пункті, встановлюється наступна комісійна винагорода, яка сплачується позивальником в порядку та в строки, визначені нижче, а саме:

обслуговування кредитної заборгованості (пакет послуг - 8)сплачуватиметься позичальником в розмірі 3 400, 00 грн. без ПДВ. Комісійна винагорода, що вказана в цьому пункті, сплачується позивальником щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є Додатком №1 до цього Акцепту пропозицій про укладення угоди про надання кредиту та невід?ємною частиною угоди про надання кредиту. Зазначену в цьому підпункті комісійна винагорода нараховується банком починаючи з дня надання кредиту по дату остаточного повернення кредиту , що вказана в п.6 цього акцепту пропозиції про укладення угоди про надання кредиту. Також в будь-якому випадку позичальником сплачується комісійна винагорода, що вказана в цьому пункті за останній місяць користування кредитом не пізніше дати остаточного повернення кредиту за угодою про надання кредиту.

Дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісії 31 липня 2021 року (п.6 угоди).

При укладанні оспорюваного договору, ПАТ «Альфа-Банк» ознайомив ОСОБА_1 з умовами надання кредиту, про що свідчить відповідний підпис позивача на кредитному договорі.

Згідно довідки, виданої 08 лютого 2019 року ПАТ «Альфа-Банк», за період з вересня 2017 року по березень 2018 року ОСОБА_1 було сплачено комісію у розмірі 27 200,00 грн., що є платежем, який позивач сплатив на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції дійшов висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за надання кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Враховуючи рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011р. № 15-рп/2011, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за надання кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Колегія суддів погоджується в повній мірі з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до положень статей 526, 530, 610, ч.1 статті 612 ЦК Українизобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст.629 ЦК Українидоговір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8 Основного Закону України).

Регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 ЦПК України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦПК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Положення частин четвертої - одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо.

В своєму рішенні Конституційний Суд України від 10 листопада 2011 р. № 15-рп/2011, дійшов висновку, що положення Закону, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Отже, доводи апелянта, що ЗУ «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору спростовуються відповідно до Рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року. Інші доводи апелянта не спростовують законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням норм процесуального права та вірним застосуванням норм матеріального права.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Альфа Банк" залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів, з дня складання повного тексту постанови суду, безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А. А. Пікуль