Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 712/4289/16-ц

провадження № 61-34843св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач)

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач (за первісним позовом), відповідач (за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідачі (за первісним позовом), позивачі (за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа (за зустрічним позовом) - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 22 червня 2017 року у складі судді Пересунька Я. В., та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 27 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Сіренка Ю. В., Гончар Н. І., Ювшина В. І., за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 27 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» мотивовані тим, що 08 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійний банком «Аваль» (далі - АППБ «Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено із ОСОБА_1 кредитний договір № 354411/3705/1601-6, за умовами якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 10 000,00 доларів США, а вона - щомісячно до 07 серпня 2013 року повертати кредит частинами, шляхом сплати щомісячного ануїтетного платежу у розмірі 119,05 доларів США, а також сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 13,00 % річних. У разі прострочення виконання будь-яких грошових зобов`язань за кредитним договором відповідач зобов`язалася сплачувати пеню у розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення.

Того ж дня, між АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1, за умовами якої у разі звільнення з АППБ «Аваль» ОСОБА_1 зобов`язується достроково здійснити повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів, що визначені кредитним договором, або протягом 10 днів з дати звільнення переоформити весь залишок боргу на загальних підставах під діючу на той час процентну ставку за кредитом згідно тарифів банку.

У забезпечення виконання умов цього кредитного договору 08 серпня 2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №354411/3705/1601-6п.

08 серпня 2006 року між АППБ «Аваль» як іпотекодержателем, а також ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як іпотекодавцями, укладено договір іпотеки № 354411/3705/1601-6і, відповідно до умов якого вони у забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 08 серпня 2006 року передали в іпотеку банку належний їм житловий будинок з прибудовами по АДРЕСА_2

Із метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України 14 березня 2009 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 2, згідно з якої процентна ставка за користування кредиту складала 14% річних.

09 червня 2009 року, з цією ж метою між банком та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 3, за умовами якої строк користування кредитом збільшено на 68 місяців (остаточна дата погашення встановлена 07 квітня 2019 року), тимчасово на строк з 09 червня 2009 року по 08 червня 2010 року процентну ставку встановлено у розмірі 11 % річних, а графік погашення кредиту та сплати інших платежів викладено в новій редакції в додатку №№ 1,2.

Банк взяті на себе зобов`язання за кредитним договором №354411/3705/1601-6 від 08 серпня 2006 року виконав, надав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, проте позичальник неналежним чином виконувала грошові зобов`язання за кредитним договором, тому у неї утворився борг із повернення кредиту, сплаті процентів за його користування у загальному розмірі 3 516,81 доларів США.

11 грудня 2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» направило письмову вимогу відповідачам про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором протягом 60 календарних днів, але останні відмовилися добровільно повернути борг, що є підставою для стягнення з них боргу солідарно.

Оскільки відповідачами заборгованість не сплачена, то банком нараховано пеню за порушення строків повернення кредитної заборгованості та процентів за користування кредитом.

Із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач за первісним позовом просив стягнути із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 достроково солідарно заборгованість за кредитним договором від 08 серпня 2006 року, а саме: тіло кредиту у розмірі 3 034,42 доларів США, проценти за користування кредитом - 866,73 доларів США, а також пеню - 2 780 доларів США, що еквівалентно 75 037,45 грн.

У липні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору і додаткових угод до нього недійсним.

Зустрічні позовні вимоги мотивовано тим, що 08 серпня 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 354411/3705/1601-6 .

09 червня 2009 року кредит було реструктуризовано, шляхом укладення додаткової угоди № 3 до кредитного договору. За умовами цієї додаткової угоди сторони домовились збільшити строк користування кредитом на 68 місяців, встановивши остаточну дату погашення кредиту 07 квітня 2019 року; тимчасово на строк з 09 червня 2009 року по 08 червня 2010 року було встановлено процентну ставку у розмірі 11 % річних, а після 08 червня 2010 року проценти за кредитом мали розраховуватися на підставі процентної ставки, передбаченої пунктом 1.4 кредитного договору (13 % річних). Сторони погодили, що з 09 червня 2009 року погашення заборгованості за кредитним договором здійснюватиметься шляхом внесення щомісячних ануїтетних платежів відповідно до графіку погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором. У зв`язку з цим графік погашення кредиту та сплати інших платежів було викладено в нових редакціях двох абсолютно різних додатку № 1 та додатку № 2 до додаткової угоди № 3 до кредитного договору. Таким чином, один з цих додатків є чинним, а інший, на думку, позивачів за зустрічним позовом, - підробленим.

Тривалий час після реструктуризації кредиту виконання зобов`язання відбувалось у чіткій відповідності до одного з двох графіків погашення заборгованості - додатку № 1 від 09 червня 2009 року із щомісячним ануїтетним платежем у розмірі 84,02 долари США. Проте, згодом кредитор незаконно, без жодних попереджень та в односторонньому порядку збільшив розмір ануїтетного платежу приблизно на 8 %.

Як наголошують позивачі за зустрічним позовом, існування двох графіків для погашення заборгованості за кредитом є намаганням банку маніпулювати позичальником, оскільки за потреби завжди можна сказати, що позичальник сплачує кредит за нечинним графіком. Також позивачі за зустрічним позовом звертають увагу на те, що примірник додатку № 1 до додаткової угоди № 3 неможливо прочитати, оскільки він залитий чорною фарбою (дані із розміром залишку за кредитом), що також зроблено умисно.

У позові позивач ОСОБА_1 зазначала, що вона помилково та машинально підписала додаток № 2 до додаткової угоди № 3, оскільки раніше вже ознайомилась із додатком № 1, який містив графік платежів, і не могла навіть припустити, що їй нададуть під підпис ще й інший графік платежів.

Внаслідок цього за період із 09 червня 2009 року утворилась переплата у розмірі 369,73 долари США, що становить майже чотири розміри щомісячних ануїтетних платежі, які ОСОБА_1 зобов`язалась здійснювати.

Незважаючи на існуючу переплату за кредитом та відсутність простроченої заборгованості на кінець лютого 2015 року, у березні 2015 року працівники банку зателефонували ОСОБА_1 та повідомили про те, що в неї виникла заборгованість за кредитом за чотири місяці. Звідки взялась така заборгованість працівники банку не роз`яснили.

У березні 2015 року, під час намагання здійснити черговий платіж за кредитом у приміщенні банку, позичальникові ОСОБА_1 працівники повідомили, що її кредитні рахунки заблоковано та щоденно нараховуються штрафні санкції.

Внаслідок таких дій, в тому числі, відмови банку приймати обов`язковий щомісячний платіж у березні 2015 року, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 неодноразово подавала письмові та усні звернення до різних працівників банку, зокрема, директора Черкаської обласної дирекції (далі - ЧОД) ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_8, начальника Базового відділення ЧОД ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_4 , його заступника - ОСОБА_5 , а також економістів банку з вимогами пояснити ситуацію.

Тим часом позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 вирішила вносити щомісячні обов`язкові платежі за кредитом на транзитний рахунок № НОМЕР_1 у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», про існування якого їй було відомо як колишньому працівникові цього банку. Після внесення коштів на такий транзитний рахунок вони за письмовим розпорядженням платника перераховуються на рахунки останнього.

Оплата обов`язкових щомісячних платежів через вищевказаний транзитний рахунок банку тривала ще 8 місяців - до жовтня 2015 року включно.

Починаючи з листопада 2015 року банк припинив приймати від неї платежі і на транзитний рахунок, у зв`язку з чим 08 жовтня 2015 року було подано заяву про злочин до правоохоронних органів.

Таким чином, ОСОБА_1 з листопада 2015 року не здійснювала погашення кредиту не у зв`язку з тим, що не бажала цього, а у зв`язку з тим, що банк відмовлявся приймати від неї відповідні платежі.

Вже 08 квітня 2016 року банк пред`явив до суду позов про повне, дострокове й солідарне стягнення із ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 08 серпня 2006 року.

Водночас, позивачі зазначали, що наявні підстави для визнання укладених між ними та банком договорів недійсними, а договору поруки - припиненим та недійсним, із застосуванням наслідків недійсності правочинів та покладенням на банк обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду.

Споживачеві банківських послуг ОСОБА_1 майже в повному обсязі не було надано інформацію відповідно до пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: про сукупну вартість кредиту її повідомлено банком у додатку № 2 до додаткової угоди № 3 від 09 червня 2009 року до кредитного договору від 08 серпня 2006 року, але такий Додаток № 2 є підробленим, оскільки в ньому зазначено залишок по кредиту 6 190,60 доларів США, тоді як насправді залишок становив 6 071,55 доларів США. У цьому ж додатку № 2 зазначено проценту ставку за кредитом - 11 % річних, а далі вказано якусь «реальну процентну ставку» вже в розмірі 11,07 %. Це при тому, що в додатковій угоді № 3 від 09 червня 2009 року сторони домовились про те, що за період із 09 червня 2009 року по 08 червня 2010 року процентна ставка становить 11 %, а після 08 червня 2010 року - у розмірі, вказаному в пункті 1.4 кредитного договору (13 %).

У документі щодо сукупної вартості кредиту (додатку № 2 до додаткової угоди № 3 від 09 червня 2009 року до кредитного договору від 08 серпня 2006 року) взагалі не зазначено про процентну ставку в розмірі 13 % річних. У зв`язку з цим через 6 років після реструктуризації кредиту банк безпідставно вирішив, що діє процентна ставка в розмірі 14 % річних та зробив перерахунок за процентною ставкою за користування кредитом за 6 років. Але процентна ставка 14 % також взагалі не вказана в документі щодо сукупної вартості кредиту.

Такі дії банку, на думку позивачів за зустрічним позовом, не відповідають положенням пункту 2 частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 230 ЦК України, вони створені банком навмисно, щоб ввести позичальника в оману щодо реальної вартості кредиту та постійно збільшувати розмір процентної ставки за договором.

Крім того, додаток № 2 написано дуже дрібним шрифтом, порушено принципи надання повної, необхідної та доступної інформації про кредит, що призвело до того, що ОСОБА_1 була позбавлена можливості належним чином оцінити властивості наданої їй банківської послуги та можливі негативні наслідки для себе.

У зв`язку з недійсністю додатків № 1 і № 2 до додаткової угоди № 3 від 09 червня 2009 року до кредитного договору від 08 серпня 2006 року, ця додаткова угода № 3 є повністю недійсною.

Наявні підстави і для визнання недійсними додаткової угоди № 1 від 08 серпня 2006 року та додаткової угоди № 2 від 14 березня 2009 року до кредитного договору від 08 серпня 2006 року.

Так, відповідно до умов додаткової угоди № 1 від 08 серпня 2006 року до кредитного договору від 08 серпня 2006 року «позичальник зобов`язується достроково здійснити повернення кредиту, нарахованих відсотків та інших платежів, що визначені цим кредитним договором, або протягом 10 днів з дати звільнення переоформити весь залишок боргу на загальних підставах під діючу на той час процентну ставку за кредитом згідно тарифів банку». Ці умови додаткової угоди № 1 було повністю проігноровано банком, оскільки переоформлення залишку боргу відбулось не за 10 днів після звільнення 12 травня 2009 року ОСОБА_1 , а задовго до дати звільнення - ще 14 березня 2009 року на підставі додаткової угоди № 2 до кредитного договору. Додатковою угодою № 2 від 14 березня 2009 року було збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом із 13% до 14%, що не відповідає умовам додаткової угоди № 1 від 08 серпня 2006 року, а також фактичній процентній ставці за такими ж кредитами на день звільнення позивача з роботи, яка діяла у розмірі 11% річних. На недійсність додаткової угоди № 2 від 14 березня 2009 року вказує й те, що у ній залишилась незаповненою графа про погодження її укладення розпорядженням заступника голови правління банку. Крім того, додаткова угода № 2 від 14 березня 2009 року не могла бути укладена, оскільки 14 березня 2009 року - це вихідний день для працівників банку (субота), і в цей день ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в лікарні УМВС України в Черкаській області.

Таким чином, додаткову угоду № 2 від 14 березня 2017 року було укладено із застосуванням обману з боку банку, що є підставою для стягнення з банку збитків відповідно до частини другої статті 230 ЦК України у подвійному розмірі - тобто розмірі 20 000 доларів США.

Позивачі за зустрічним позовом зазначали, що неоднозначно виписаними умовами додаткової угоди № 1 від 08 серпня 2006 року банк весь час маніпулює та вводить споживача в оману, а нечіткі та двозначні положення договорів із споживачами тлумачяться не на користь споживача (пункт 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Таким чином, правильним є тлумачення: переоформити залишок боргу на загальних підставах під діючу на день звільнення позичальника процентну ставку за кредитом згідно тарифів банку - 11 % річних, а все інше - це протизаконні маніпуляції кредитора та нечесна підприємницька практика з його боку.

Крім того, сторона банку не застосовувала умови додаткової угоди № 2 від 14 березня 2009 року та виписану у ній процентну ставку аж до 2015 року, коли банк із власної ініціативи вирішив зробити перерахунок розміру заборгованості за кредитом, про що боржника письмово повідомлено не було.

ОСОБА_1 ніколи не надавала згоди банку змінювати процентну ставку без її згоди, сплачувати комісії банку за кредитне обслуговування чи дострокове погашення заборгованості, збитків за порушення гарантій, крім умов, викладених у додатковій угоді № 1 від 08 серпня 2006 року до кредитного договору від 08 серпня 2006 року, тому положення додаткової угоди № 2 від 14 березня 2009 року суперечать пунктам 4, 8 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, всупереч пункту 2 додаткової угоди № 2 від 14 березня 2009 року, чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ніколи не надавав своєї письмової згоди на укладення такої додаткової угоди № 2.

Підлягає визнанню недійсним і припиненим у судовому порядку і договір поруки від 08 серпня 2006 року, укладений між банком та ОСОБА_2

Із укладенням додаткової угоди № 2 від 14 березня 2009 року, яке відбулось без узгодження з поручителем, було збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом - із 13 % до 14 % річних, що призвело до збільшення відповідальності поручителя без його згоди та є підставою для припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Підставою для припинення поруки є також і те, що кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем (частини другої статті 559 ЦК України).

Щодо недійсності іпотечного договору, то підставою для його недійсності є порушення банком пункту 2.2.1 договору іпотеки, оскільки начальник управління персоналом банку ОСОБА_6 незаконно намагалась отримати у працівників Базового відділення ЧОД ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та отримала конфіденційну інформацію з кредитної справи, а також намагалась отримати додаткову інформацію про розмір пенсії поручителя ОСОБА_2 , але офіційно таку не отримала.

Додатковою підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому є й те, що банк всупереч частини третьої статті 1056-1 ЦК України в односторонньому порядку збільшив розмір фіксованої процентної ставки, а також те, що кредитний договір, договір поруки та договір іпотеки від 08 серпня 2006 року було укладено зі сторони кредитора - неіснуючою установою. Цей факт пов`язаний із тим, що відповідно до Статуту ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ще 21 квітня 2006 року було прийнято рішення про зміну найменування АППБ «Аваль» на Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль».

Крім того, станом на час укладення кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки від 08 серпня 2006 року були недійсними ліцензія № 10 АППБ «Аваль» від 03 грудня 2001 року та дозвіл № 10-3 від 10 лютого 2004 року, наданий АППБ «Аваль» на здійснення банківської діяльності, оскільки банк не переоформлював ліцензійних та дозвільних документів у зв`язку із зміною найменування банківської установи.

Вказане свідчить і про відсутність у кредитора цивільно-правової дієздатності на час укладення і додаткових угод до кредитного договору від 08 серпня 2006 року.

За час виникнення конфліктної ситуації з банком, яка пов`язана із тим, що банк не дає можливості сплачувати позичальникові кредит, банк жодного разу так і не запропонував прийти до банку та безперешкодно сплатити щомісячний платіж. Цей факт свідчить про стійке небажання банку виконувати умови кредитного договору та винні дії банку, що має наслідком нарахування пені у зв`язку з цим за кожен день прострочення в розмірі трьох процентів від вартості банківської послуги відповідно до пункту 5 статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів", що за розрахунками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 становить 13 699,47 доларів США, що еквівалентно 360 917,58 грн.

У зв`язку з винними діями банка їм також завдано моральної шкоди, розмір якої вони оцінюють у 50 000,00 доларів США.

Із урахуванням уточнень та доповнень до зустрічних позовних вимог, заяв про збільшення зустрічних позовних вимог від 29 травня 2017 року, позивачі за зустрічним позовом просили визнати недійсним кредитний договір № 354411/3705/1601-6 від 08 серпня 2006 року; визнати недійсним договір іпотеки № 354411/3705/1601-6і від 08 серпня 2006 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнати припиненим та недійсним договір поруки № 354411/3705/1601-6п від 08 серпня 2006 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 ; визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 08 серпня 2006 року до кредитного договору № 354411/3705/1601-6 від 08 серпня 2006 року; визнати недійсною додаткову угоду № 2 від 14 березня 2009 року до кредитного договору № 354411/3705/1601-6 від 08 серпня 2006 року; визнати недійсною додаткову угоду № 3 від 09 червня 2009 року до кредитного договору № 354411/3705/1601-6 від 08 серпня 2006 року; визнати недійсним додаток № 1 до додаткової угоди № 3 від 09 червня 2009 року до кредитного договору № 354411/3705/1601-6 від 08 серпня 2006 року, який є невід`ємною частиною кредитного договору із вказаним залишком по кредиту на день реструктуризації кредиту в розмірі 6 190,60 доларів США; визнати недійсним додаток № 2 до додаткової угоди № 3 від 09 червня 2009 року до кредитного договору № 354411/3705/1601-6 від 08 серпня 2006 року, який є невід`ємною частиною кредитного договору; припинити право ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на заставу майна, яке виникло на підставі іпотечного договору № 354411/3705/1601-6і від 08 серпня 2006 року, а саме зазначеного в договорі житлового будинку АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ; на виконання частини першої статті 216 ЦК України стягнути з банку на їх користь 3 658,64 доларів США; на виконання частини другої статті 216 ЦК України стягнути з банку на їх користь моральну шкоду у розмірі 50 000,00 доларів США, збитки відповідно до частини другої статті 230 ЦК України - 20 000 доларів США, а також пеню - 13 699,47 доларів США, що еквівалентно 360 917,58 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2017 року первісний та зустрічний позови задоволено частково.

Визнано недійсною додаткову угоду № 2 до кредитного договору від 08 серпня 2006 року № 354411/3705/1601-6, укладену 14 травня 2009 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1

Стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 08 серпня 2006 року № 354411/3705/1601-6, що утворилась станом на 17 лютого 2017 року, а саме: тіло кредиту - 3 034,42 доларів США, заборгованість за процентами - 579,30 доларів США, пеню - 855,95 доларів США, а всього 4 469,67 доларів США.

В іншій частині первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що через неналежне виконання відповідачами за первісним позовом умов кредитного договору та договору поруки, вони допустили заборгованість, яку позивач за первісним позовом просив стягнути. Разом з цим, суд першої інстанції виходив з того, що прострочення виконання зобов`язання позичальником ОСОБА_1 розпочалось з листопада 2015 року з її вини, оскільки відповідачі за первісним позовом не надали доказів на підтвердження того, що банк не приймав платежів на погашення кредиту, як і не надали доказів про те, що вони вносили кошти у рахунок погашення боргу за кредитним договором на депозитний рахунок нотаріуса відповідно до положень статті 537 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 27 вересня 2017 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2017 року змінено шляхом скасування його в частині стягнення із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором від 08 серпня 2006 року № 354411/3705/1601-6, що утворилась станом на 17 лютого 2017 року, а саме: тіло кредиту - 3 034,42 доларів США, заборгованість за процентами - 579,30 доларів США, пеня - 855,95 доларів США, а всього 4 469,67 доларів США та в частині стягнення судових витрат. Ухвалено в цих частинах нове рішення, яким відмовлено ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у позові до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 08 серпня 2006 року № 354411/3705/1601-6. Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь держави судовий збір в розмірі 1 219,80 грн. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки на момент пред`явлення позову та на час постановлення рішення судом першої інстанції у відповідачів була відсутня прострочена заборгованість перед банком, право на дострокове повернення кредиту у позивача не виникло, отже підстав для задоволення позовних вимог щодо дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні вимог зустрічної позовної заяви і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги.

У касаційній скарзі заявники посилаються на ті ж самі доводи, якими обґрунтована зустрічна позовна заява, та вважають, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій в тій частині, у якій суди відмовили у задоволенні зустрічного позову суперечать встановленим обставинам та наданим сторонами доказам.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У жовтні 2017 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Касаційна скарга АТ «Райффайзен Банк Аваль» мотивована тим, що апеляційний суд залишив поза увагою умови пункту 1.1 додаткової угоди № 1 від 08 серпня 2009 року до договору відновлювальної кредитної лінії № 2215 від 06 серпня 2007 року, відповідно до яких у разі звільнення з АППБ «Аваль» позичальник зобов`язується достроково здійснити повернення кредиту, нарахованих відсотків та інших платежів, що визначені цим кредитним договором, або протягом 10 днів із дати звільнення переоформити весь залишок боргу на загальних підставах під діючу на той час процентну ставку за кредитами згідно тарифів банку. Відповідач ОСОБА_1 звільнилась з АТ «Райффайзен Банк Аваль» 12 травня 2009 року, а з листопада 2015 року припинила сплачувати заборгованість за кредитним договором, отже у позивача є всі підстави вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 27 вересня 2017 року у цій справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

У січні 2018 року відповідачі за первісним позовом подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу АТ «Райффайзен Банк Аваль», у якому, посилаючись на правильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права при вирішенні первісного позову, просили касаційну скаргу АТ «Райффайзен Банк Аваль» відхилити, а рішення суду апеляційної інстанції в цій частині залишити без змін.

Справу та матеріали касаційного провадження 04 червня 2018 року передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 08 серпня 2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 354411/3705/1601-6, відповідно до умов якого кредитор надає позичальникові кредит у розмірі 10 000 доларів США на строк до 07 серпня 2013 року із процентною ставкою 13 % річних за користування кредитом.

08 серпня 2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до цього кредитного договору, згідно з пунктом 1.1 якої сторони дійшли згоди доповнити розділ 5 кредитного договору від 08 серпня 2006 року пунктом 5.6 наступного змісту: «В разі звільнення з АППБ «Аваль» позичальник зобов`язується достроково здійснити повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів, що визначені цим кредитним договором, або протягом 10 днів із дати звільнення переоформити весь залишок боргу на загальних підставах під діючу на той час процентну ставку за кредитами згідно тарифів банку».

Пунктом 1.3 цього договору визначено, що погашення кредиту, в залежності від обраної програми кредитування, може здійснюватися таким чином: згідно графіку погашення кредиту (додаток до договору) в розмірі 1/84 від суми ліміту отриманого кредиту згідно з пунктом 1.1 цього договору; погашення відсотків за користування кредитом здійснюється щомісячно.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що часткове та остаточне погашення кредиту, а також при остаточному погашенні кредиту сплату процентів за фактичне використання кредитних коштів, позичальник зобов`язаний здійснювати готівкою в касу кредитора.

Згідно із пунктом 5.5 кредитного договору позичальник зобов`язується достроково здійснити повернення кредиту, відсотків та інших платежів, що визначені цим кредитним договором у разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту; відмови від зміни умов даного договору в порядку, передбаченому пунктами 6.2, 6.4, 10.2 цього договору. Кошти мають бути повернені протягом 30 банківських днів з моменту надіслання банком на адресу позичальника відповідного листа-повідомлення.

Пунктом 6.5 кредитного договору визначено, що кредитор має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції, у випадках невиконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту. Таке стягнення здійснюється за рахунок коштів, майна та майнових прав позичальника, включаючи забезпечення за цим договором, за умови попереднього (за 30 днів) повідомлення позичальника рекомендованим листом.

14 березня 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, відповідно до пункту 1.4 якої розділ «1. Предмет договору» було викладено в такій редакції: «1.4. Процентна ставка за користування кредитом складає 14 відсотків річних. Сторони домовились, що кредитор має право (згідно пункту 1.4.1 цього договору) без отримання будь-якої додаткової згоди позичальника коригувати (змінювати) процентну ставку протягом дії цього договору, а також в інших випадках, передбачених цим договором, та з дотриманням порядку, передбаченого пунктом 6.2 кредитного договору.»

Крім того, додатковою угодою № 2 викладено в новій редакції підпункт 1.4.3 кредитного договору, відповідно до якого додатково позичальник сплачує на користь кредитора комісії за кредитне обслуговування за договором (без ПДВ): - щорічно до 15 числа місяця, наступного за звітним роком обслуговування кредиту, комісію в розмірі згідно чинних тарифів кредитора на момент сплати комісії; щомісячно до 15 числа місяця, наступного за звітним місяцем обслуговування кредиту, комісію в розмірі згідно чинних тарифів кредитора на момент сплати комісії; комісію за дострокове погашення кредиту в розмірі згідно чинних тарифів кредитора на момент сплати комісії.

09 червня 2009 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 3 до кредитного договору від 08 серпня 2006 року, відповідно до преамбули якої з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України кредитор та позичальник досягли згоди про зміну умов погашення (реструктуризацію) кредиту, визначених кредитним договором, відповідно до положень цієї додаткової угоди.

Згідно із пунктом 1 додаткової угоди № 3 строк кредиту збільшено на 68 календарних місяців, у зв`язку з чим пункт 1.2 кредитного договору від 08 серпня 2006 року викладено в новій редакції, а саме: кредит надається на 152 місяці з 08 серпня 2006 року по 07 квітня 2019 року».

Пунктом 2 Додаткової угоди № 3 визначено, що тимчасово на строк із 09 червня 2009 року по 08 червня 2010 року включно встановлено процентну ставку за користування кредитом у розмірі 11 % річних. Після 08 червня 2010 року проценти за кредитом розраховуються на підставі процентної ставки, передбаченої пунктом 1.4 кредитного договору від 08 серпня 2006 року. Якщо протягом вищезазначеного строку позичальник прострочив виконання своїх грошових зобов`язань за кредитним договором на більш ніж 30 календарних днів, процентна ставка, передбачена пунктом 2 цієї додаткової угоди, припиняє застосовуватися і проценти за кредитом розраховуються за процентною ставкою, визначеною у пункті 1.4 кредитного договору, з 31 календарного дня з дати прострочення. При цьому позичальник зобов`язаний протягом вищезазначеного 30-денного строку з`явитись до кредитора (його підрозділу) і підписати новий графік погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором. У разі невиконання позичальником цього обов`язку, кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту в повному обсязі у порядку, передбаченому п. 6.5 кредитного договору.

Відповідно до пункту 3 додаткової угоди № 3, з 09 червня 2009 року погашення заборгованості за кредитним договором здійснюється позичальником шляхом здійснення щомісячних ануїтетних платежів відповідно до графіку погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором (додаток до цієї додаткової угоди). Дата погашення щомісячних ануїтентних платежів - 15 число кожного календарного місяця. Якщо дата платежу припадає на небанківський день, то платіж здійснюється не пізніше останнього банківського дня, що передує даті платежу. Розмір щомісячного ануїтетного платежу може змінюватися відповідно до умов кредитного договору та/або цієї додаткової угоди.

Згідно із пунктом 4 додаткової угоди № 3 графік погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, а також розрахунок сукупної вартості кредиту викладено в новій редакції в додатках № 1, № 2 до цієї додаткової угоди, які є невід`ємною частиною додаткової угоди.

Відповідно до пункту 5 додаткової угоди № 3 позичальник підтверджує, що перед укладенням цієї додаткової угоди він повідомлений у письмовій формі про всі умови споживчого кредитування у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року), що підтверджується підписом позичальника про його ознайомлення з умовами кредитування, які є невід`ємною частиною цієї додаткової угоди, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо первісних позовних вимог

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК Українипозичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу(частина друга статті 1050 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України також передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів (стаття 1048 ЦК України).

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

При вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК України і виходити із того, що якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині первісних позовних вимог в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 303, 315 ЦПК України 2004 року, визначився в повному обсязі з характером спірних правовідносин, належним чином встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про зміну рішення суду першої інстанції в цій частині.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині первісних позовних вимог, та відмовляючи у задоволенні первісного позову, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що у позивача за первісним позовом права на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором не виникло. Дійшовши такого висновку, апеляційний суд, серед іншого, керуючись положеннями статей 611-615 ЦК України та пунктів 5.5, 6.5 кредитного договору, зауважив, що припинення сплати відповідачами за первісним позовом необхідних платежів за кредитним договором пов`язане із відмовою банку після березня 2015 року приймати платежі на їх позичковий рахунок для погашення заборгованості, а також у зв`язку з відмовою банку з листопада 2015 року приймати платежі і на транзитний рахунок банку, який їй був відомий як колишньому працівникові цього банку. У кредитора настає право достроково стягувати заборгованість за кредитом, а у позичальника обов`язок достроково здійснити повернення кредиту лише у тому випадку, коли позичальник не виконує умов кредитного договору. Доказом того, що ОСОБА_1 не відмовлялася від сплати кредиту після того, як банк у березні 2015 року донарахував їй невідому суму процентів та почав вимагати сплату штрафних санкцій та пені є той факт, що протягом 8 місяців, починаючи з березня 2015 року по жовтень 2015 року ОСОБА_1 сплачувала кредит в чіткій відповідності до графіку погашення заборгованості. В матеріалах справи наявні численні звернення відповідача ОСОБА_1 до банку щодо її наміру сплачувати заборгованість за кредитом, натомість вони залишені поза увагою банку.

Щодо зустрічних позовних вимог

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладення, так і виконання такого договору.

За приписами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір по суті зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, враховуючи правові позиції, які викладені у постановах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі № 6-80цс13 та від 16 вересня 2015 року у справі № 6-12674св15, виходив з того, що участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору.

Апеляційний суд також погодився з висновками суду першої інстанції в частині визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 14 травня 2009 року з підстав невідповідності її умов умовам додаткової угоди № 1 від 08 серпня 2006 року до кредитного договору, згідно з якою збільшено проценту ставку за кредитним договором до 14 % річних. Крім того, однією з підстав недійсності додаткової угоди № 2 судом обґрунтовано встановлено відсутність письмової згоди ОСОБА_2 на її укладення. Відхиляючи доводи відповідача за зустрічним позовом щодо застосування наслідків пропуску позовної давності до цієї вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій визначили, що порушення прав ОСОБА_1 розпочалось не з моменту підписання позичальником цієї угоди 14 травня 2009 року, а з моменту застосування банком її положень в березні 2015 року. При цьому судами також враховано і те, що вказана друкованими літерами на першій сторінці договору дата 14 березня 2009 року є опискою, тоді як належною датою є 14 травня 2009 року.

Також правильними є висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог щодо визнання недійсними додаткової угоди № 1, оскільки невиконання умов правочину сторонами, в якому не вказано наслідки даного невиконання, не є підставою для визнання такого правочину недійсним, а з урахуванням того, що споживач банківських послуг ОСОБА_1 своїм підписом підтвердила, що отримала повну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, відсутні підстави і для визнання недійсною додаткової угоди № 3.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог в частині визнання недійсним договору поруки, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачами за зустрічним позовом заявлено вимогу не про припинення поруки, а про припинення договору поруки, що за своєю юридичною природою є різними поняттями та передбачає різні підстави їх припинення.

Також відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог в частині визнання недійсним договору іпотеки, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачі за зустрічним позовом не надали суду належних доказів на підтвердження факту порушення банком пункту 2.2.1 вказаного договору іпотеки, яким передбачено, що іпотекодержатель гарантує, що інформація, яка стала йому відома у зв`язку із укладенням та виконанням цього договору, щодо якої іпотекодавцями було вказано на її конфіденційність, не буде розголошена третім особам, за виключенням випадків, прямо передбачених чинним законодавством, а також випадків, коли надання такої інформації третім особам повинно відбутися у зв`язку із необхідністю забезпечення інтересів іпотекодержателя, пов`язаних із збереженням предмета іпотеки, а також тієї обставини, що порушення цього пункту призвело до недійсності всього договору іпотеки.

Судами першої та апеляційної інстанцій були перевірені належним чином доводи позивачів за зустрічним позовом щодо відсутності у банківської установи, з якою ними були укладені оспорюванні договори, ліцензії на здійснення банківської діяльності, а також дозволів на здійснення такої діяльності та надана належна оцінка. Судами було перевірено та встановлено наявність такої ліцензії та дозволів на здійснення банківських операції на кожному з етапів діяльності банку, в якому ОСОБА_1 отримала кредит.

Доводи касаційних скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції в його незміненій частині, ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційноїінстанції та рішення суду першої інстанцій в його незміненій частині, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційних скарг ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційних скарг відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 22 червня 2017 року, у незміненій частині, та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 27 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук