Справа № 308/3695/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 вересня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Микуляк Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Сілкіної-Яцко Євгенії Олексіївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23жовтня 2018 року (у складі судді Данка В.Й.)за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння і зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_3 , про визнання права спільної сумісної власності та права користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

У квітня 2017 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просила:

-зобов`язати ОСОБА_1 негайно звільнити зайнятий ним належний позивачу садовий будинок у кооперативі «Лісівник» (договір купівлі-продажу садового будинку № 5072248 від 04.12.2007 р.) та земельну ділянку площею 0.0370 га, кадастровий номер :03:001:0044, для ведення індивідуального садівництва на території Оноківської сільської ради, яка знаходиться за адресою: с. Оноківці Ужгородського району, садове товариство «Лісівник»;

-зобов`язати ОСОБА_3 разом із її малолітніми дітьми негайно звільнити зайнятий нею належний позивачу садовий будинок у кооперативі «Лісівник» (договір купівлі-продажу садового будинку № 5072248 від 04.12.2007 р.) та земельну ділянку площею 0.0370 га, кадастровий номер :03:001:0044, для ведення індивідуального садівництва на території Оноківської сільскої ради, яка знаходиться за адресою: с. Оноківці Ужгородського району, садове товариство «Лісівник»;

-стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача компенсацію моральної шкоди в сумі 50000 грн.;

-стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача компенсацію моральної шкоди в сумі 50000 грн.

Обґрунтувала тим, що з 2007 р. є власником садового будинку та земельної ділянки в кооперативі «Лісівник». Однак, із липня 2016 р. вона позбавлена можливості користування цими об`єктами, оскільки такі незаконно зайняті ОСОБА_3 із двома неповнолітніми дітьми та ОСОБА_5 . На вимогу негайно звільнити садовий будинок указані особи не реагують, чим порушують належне їй право власності.

У січні 2018 р. ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 - третя особа на стороні позивача) зустрічний позов, у якому просив:

-визнати право спільної сумісної власності на садовий будинок загальною площею 47.2 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер у РПВН:11036427, та на земельну ділянку площею 0.0370 га, кадастровий номер :03:001:0044, що розташована на території Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_4 ;

-визнати за ОСОБА_1 право користування садовим будинком загальною площею 47.2 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер у РПВН:11036427, та на земельну ділянку площею 0.0370 га, кадастровий номер :03:001:0044, що розташована на території Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області;

-стягнути на користь ОСОБА_1 з відповідачів усі документально підтверджені судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 794.80 грн. і витрати на правову допомогу адвоката в сумі 4000 грн.

Обґрунтував тим, що ОСОБА_2 і ОСОБА_4 є його прийомними батьками. Проживали однією сім`єю і вели спільне господарство. З моменту отримання доступу до спірної дачі він почав здійснювати там різного роду поліпшення та інші ремонтні роботи, а кошти за покупку такої були виділені зі спільного бюджету сім`ї. Отже, придбаний садовий будинок і земельна ділянка є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_1

Він почав проживати у спірному садовому будинку на законних підставах, з дозволу мачухи ( ОСОБА_2 ), оскільки на момент уселення був сином ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , тобто членом сім`ї.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17.05.2018 р. зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом (т.2, а.с.33-34).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23.10.2018 р. позовну заяву за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено частково:

-зобов`язано ОСОБА_1 (за народженням - ОСОБА_1 ) звільнити зайнятий ним належний ОСОБА_2 садовий будинок у кооперативі «Лісівник» та земельну ділянку площею 0.0370 га, кадастровий номер :03:001:0044, для ведення індивідуального садівництва на території Оноківської сільської ради, яка знаходиться за адресою: с. Оноківці Ужгородського району, садове товариство «Лісівник»;

-зобов`язано ОСОБА_3 разом із її малолітніми дітьми звільнити зайнятий нею належний ОСОБА_2 садовий будинок у кооперативі «Лісівник» та земельну ділянку площею 0.0370 га, кадастровий номер :03:001:0044, для ведення індивідуального садівництва на території Оноківської сільської ради, яка знаходиться за адресою: с. Оноківці Ужгородського району, садове товариство «Лісівник»;

-стягнуто з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заподіяну моральну шкоду в розмірі по 5000 грн. з кожного.

У задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом відмовлено.

У задоволенні позовної заяви за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_3 , про визнання права спільної сумісної власності та права користування житлом відмовлено (т.2, а.с.179-184).

У апеляційній скарзі адвокат Сілкіна-Яцко Є.О. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким у первісному позові відмовити, а зустрічний позов задовольнити (т.2, а.с.193-196).

Посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права.

Узагальнені доводи скарги зводяться до такого:

-не відповідає дійсності та не підтверджене жодними доказами твердження суду про те, що позивач як прийомна мати та її чоловік несли всі необхідні витрати по утриманню відповідача ( ОСОБА_1 ) за власний рахунок;

-рішення Хустського районного суду від 28.01.2016 р., яким скасовано усиновлення повнолітньої особи ( ОСОБА_1 ) є незаконним і оскаржується;

-суд не надав належної оцінки та не піддав сумніву твердження позивачки ОСОБА_2 щодо самовільного зайняття відповідачем ОСОБА_1 належного їй садового будинку та земельної ділянки з огляду на розбіжності у твердженнях самої позивачки;

-той факт, що користування спірним майном не було незаконним і всупереч волі позивачки підтверджується відчуженням відповідачем ОСОБА_1 на користь прийомного батька ОСОБА_4 єдиного належного йому майна: частки у квартирі по АДРЕСА_2 , внаслідок чого він залишився без будь-якої власності та місця проживання, а тому цілком логічною є домовленість подружжя ОСОБА_1 із відповідачем ОСОБА_1 щодо користування останнім садовим будинком і земельною ділянкою;

-суд не надав можливості відповідачу повноцінно захистити свої права, відмовивши та залишивши поза увагою низку клопотань відповідача ОСОБА_1 і його представників;

-рішення у частині стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн. є також незаконним із огляду на недоведеність завдання будь-якої шкоди позивачу діями відповідачів;

- ОСОБА_1 стверджує, що садовий будинок і земельна ділянка придбані за спільні сімейні кошти, оскільки він працював, а факт оплати цього майна особисто ОСОБА_2 у сумі 25403 грн. є недоведеним.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 14.12.2018 р. указана апеляційна скарга була залишена без руху через неповну сплату судового збору (т.2, а.с.205).

08.01.2019 р.адвокат Сілкіна-Яцко Є.О. в інтересах ОСОБА_1 подала клопотання, у якому просила прийняти відмову ОСОБА_1 від апеляційної скарги на рішення у частині зустрічного позову та водночас подала нову редакцію апеляційної скарги, в якій просить рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23.10.2018 р. у частині первісного позову скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні цього позову (т.2, а.с.207-212).

У відзиві на скаргу ОСОБА_2 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване, а скаргу відхилити як безпідставну.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник - адвокат Бачинська А.В., не визнали скарги. ОСОБА_3 подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Решта учасників не з`явилися, хоча про час і місце судового засідання були належно повідомлені.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення - залишенню без змін, із таких мотивів.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі ОСОБА_1 (за народженням - ОСОБА_1 ) і ОСОБА_3 не є членами сім`ї власника садового будинку ( ОСОБА_2 ), договору найму вказаного будинку між сторонами чи інших договорів, які б надавали відповідачам право користування спірними садовим будинком і земельною ділянкою, не укладалось, плату за користування житловим приміщенням такі не сплачують. Тобто, у відповідачів відсутні правові підстави для проживання у належному ОСОБА_2 садовому будинку.

При визначенні розмір моральної шкоди суд виходив із того, що внаслідок неправомірних дій відповідачів ОСОБА_2 , яка є пенсіонеркою і страждає на хронічні захворювання, зазнала душевних страждань і хвилювань як власник майна.

У задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції відмовив за недоведеністю, оскільки ОСОБА_1 не долучено жодних документів у підтвердження фактів як особистої участі у купівлі спірних садового будинку та земельної ділянки, так і участі в утриманні цього майна та проведенні ремонтних робіт.

При цьому суд першої інстанції установив таке.

У квітні 1988 р. подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_4 усиновили ОСОБА_1 (до усиновлення - ОСОБА_1 ), який із травня 1988 р. став із ними проживати як член сім`ї.

Рішенням Хустського районного суду від 28.01.2016 р. усиновлення повнолітньої особи - ОСОБА_1 , скасовано.

ОСОБА_2 є власником садового будинкута земельної ділянки площею 0.0370 га в садовому товаристві «Лісівник» на території Оноківської сільської ради Ужгородського району на підставі договору купівлі-продажу від 04.12.2007 р.

Відповідачі за первісним позовом проживають у вказаному садовому будинку, що не заперечується.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції по суті спірних правовідносин черезїх відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Неоспореними обставинами у справі є статус ОСОБА_2 як власника спірних садового будинку та земельної ділянки, скасування усиновлення ОСОБА_1 і факт проживання останнього та ОСОБА_3 із дітьми у спірному садовому будинку.

Згідно з вимогами ст.ст. 321 ч.1, ч.2, 386 ч.3, 391 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З огляду на ці положення Закону та встановлені фактичні обставини справи (зокрема, щодо безпідставності проживання у спірному майні відповідачів за первісним позовом) суд першої інстанції цілком правильно захистив порушене право власності ОСОБА_2 .

Довід апеляційної скарги щодо невідповідності дійсності та бездоказовості твердження суду про те, що ОСОБА_2 як прийомна мати та її чоловік несли всі необхідні витрати по утриманню відповідача ( ОСОБА_1 ) за власний рахунок, не заслуговує на увагу як підстава для скасування оскарженого рішення, оскільки ця обставина на має правового значення для суті спірних правовідносин (не входить до предмету доказування).

Твердження апелянта про те, що рішення Хустського районного суду від 28.01.2016 р., яким скасовано усиновлення повнолітньої особи ( ОСОБА_1 ), є незаконним і оскаржується, спростовується ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 28.03.2019 р., якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Хустського районного суду від 28.01.2016 р. визнана неподаною і повернута апелянту. Вказана ухвала набрала законної сили та є чинною.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав належної оцінки та не піддав сумніву твердження позивачки ОСОБА_2 щодо самовільного зайняття відповідачем ОСОБА_1 належного їй садового будинку та земельної ділянки з огляду на розбіжності у твердженнях самої позивачки, а також про те, що суд першої інстанції не надав можливості відповідачу повноцінно захистити свої права, відмовивши та залишивши поза увагою низку клопотань відповідача ОСОБА_1 і його представників, спростовується протоколом і технічним записом судового засідання, письмові зауваження щодо неповноти або неправильності їх запису ні сам ОСОБА_1 , ні його представники не подавали, а пояснення самої ОСОБА_2 оцінені судом сукупно з іншими доказами (показаннями свідка ОСОБА_4 та письмовими доказами) за правилами глави 5 ЦПК України.

Довід скарги про те, що користування спірним майном не було незаконним і всупереч волі позивачки підтверджується фактом відчуження відповідачем ОСОБА_1 на користь прийомного батька ОСОБА_4 єдиного належного йому майна: частки у квартирі по АДРЕСА_2 , внаслідок чого він залишився без будь-якої власності та місця проживання, а тому цілком логічною є домовленість подружжя ОСОБА_1 із відповідачем ОСОБА_1 щодо користування останнім садовим будинком і земельною ділянкою, не може бути взятий до уваги як бездоказовий, оскільки в договорі про визначення часток у праві власності на квартиру по АДРЕСА_2 та в договорі дарування часток цієї квартири (т.2, а.с.241-242) відсутня указівка про таку домовленість. Якої-небудь іншої угоди з цього приводу між сторонами немає. За загальним правилом судовий висновок по суті спору не може ґрунтуватися на припущеннях.

Твердження апелянта про те, що рішення у частині стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн. є незаконним із огляду на недоведеність завдання будь-якої шкоди позивачу діями відповідачів, є необґрунтованим і суперечним як матеріалам справи, так і нормам матеріального права.

Зокрема, за приписами ст. 386 ч.3 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно з вимогами ст. 23 ч.1, ч.2 п.2. п.3, ч.3 цього Кодексу особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

На думку апеляційного суду визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди узгоджується із вимогами указаних норм матеріального права та усталеною судовою практикоюіз цього приводу.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу адвоката Сілкіної-Яцко Євгенії Олексіївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 жовтня 2018 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 02 жовтня 2019 р.

Судді: