ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 639/4289/19

Провадження № 22-ц/818/4828/19

01 жовтня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Бровченка І.О.

суддів: Колтунової А.І., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря -Прокопчук І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 червня 2019 року в складі судді Рубіжного С.О. по цивільній справі за поданням головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Волобуєвої Олени Вікторівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа боржника ОСОБА_1 ,

в с т а н о в и в:

26 червня 2019 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся головний державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Волобуєва О.В. із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу боржника ОСОБА_1 .

Своє подання державний виконавець обґрунтовує наступним.

Зазначає, що на виконанні в Міжрайонному відділі державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області знаходиться виконавче провадження 56726029 з примусового виконання вимоги № ф-6199-23 від 25.06.2018 року, яка видана Головним управлінням Державної фіскальної служби у Харківській області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави заборгованість у розмірі 19 989,83 грн.

За вказаним виконавчим документами боржником є - ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , закордонний паспорт НОМЕР_2 .

Вимога на сьогоднішній день боржником не виконана, будь яких дій спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам частини п`ятої статті 19 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за боржником на праві приватної спільної сумісної власності зареєстрована 3/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно відповідей Державної податкової служби України від 12.07.2018 року боржник має рахунок у банку, а саме ПАТ «А-Банк». Винесена постанова про арешт коштів боржника, яка надіслана до установи банку та сторонам до відома.

Боржник обізнаний щодо заборгованості перед ГУ ДФС в Харківській області, оскільки арештовані рахунки та надіслані платіжні вимоги до Банку. 17.09.2018 до відділу надійшов лист ПАТ «А-Банк», щодо накладення арешту, але кошти на рахунку відсутні. Платіжні вимоги повернулися з позначкою «кошти на рахунках відсутні».

Актом державного виконавця від 12 грудня 2018 року встановлено, що при виході державного виконавця за адресою, що вказана у виконавчому документі, майновий стан боржника перевірити не вдалося через те, що ніхто не відчинив двері, залишено виклик державного виконавця.

На запит виконавця Державною прикордонною службою України повідомлено про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 двічі перетинав державний кордон України, в 2018 році, здійснював виїзд з України.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 червня 2019 року в задоволенні подання головного державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків ГТУЮ у Харківській області Волобуєвої О.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа боржника ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області просить ухвалу суду першої інстанції скасування та задовольнити подання державного виконавця, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що з червня 2018 року ні в добровільному порядку, а ні в рамках виконавчого провадження не здійснюється жодних дій, спрямованих на погашення заборгованості, що вже є ознакою ухилення від виконання зобов`язань. Боржник у 2018 році двічі перетинав кордон України.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року залучено до участі у справі Головне управління Державної податкової служби у Харківській області в якості правонаступника заінтересованої особи Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що на виконанні у головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобоварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Волобуєвої О.В. знаходиться виконавче провадження № 56726029 з примусового виконання вимоги № ф-6199-23 від 25.06.2018 року, виданої Головним управлінням Державної фіскальної служби у Харківській області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави заборгованість у розмірі 19989,83 грн. (а.с. 5 )

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчужень об`єктів нерухомого майна за боржником на праві власності зареєстрована 3/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14-15).

Згідно відповідей Державної фіскальної служби України від 19.04.19 боржник має рахунки у ПАТ «А-Банк» (а.с.8)

25.07.2018 винесена постанова про арешт коштів боржника, яка надіслана до установи ПАТ «А-Банк» (а.с.7).

На запит про перетинання боржником державного кордону України, отримана інформація, що ОСОБА_2 , закордонний паспорт серії НОМЕР_3 , в серпні та жовтні 2018 року здійснював виїзд з України (а.с.6 )

Відповідно до відповідей Пенсійного фонду України № та № від 14.02.2019 про осіб- боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи, про отримання пенсії, інформації щодо ОСОБА_1 не знайдено (а.с. 13).

12 грудня 2018 року державним виконавцем одноособово складено акт про вихід за адресою: АДРЕСА_1 , за адресою проживання боржника, в ході якого було встановлено, що двері ніхто не відчинив. (а.с.11 )

Матеріали справи містять виклик державного виконавця від 12 грудня 2018 року з вимогою з`явитися до виконавця 18.12.2018 року, однак на вказаний виклик, як вказує державний виконавець, боржник не з`явилась, про причини неявки та пояснення за фактом невиконання вимог виконавчого документу не повідомила ВДВС. (а.с. 10)

Доказів фактичного направлення та отримання боржником виклику від 12 грудня 2018 року матеріали справи не містять.

Аналогічним чином матеріали справи не містять доказів щодо фактичного направлення та отримання боржником постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, накладення арешту.

Відмовляючи у задоволені подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано достатніх доказів на підтвердження навмисного чи іншого свідомого невиконання боржником своїх обов`язків по сплаті боргу, його наміру ухилитися від виконання покладених на нього зобов`язань та переховування від виконавчих органів, а сама по собі наявність невиконаного рішення суду не може бути підставою для обмеження свободи пересування боржника.

Колегія суддів, вважає такий висновок суду першої інстанції правильним, який не викликає сумніву, оскільки він відповідає обставинам і матеріалам справи та узгоджується з правовими нормами, які регулюють ці відносини.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги Головного управління ДФС у Харківській області, наведених на її обґрунтування, то ці доводи апелянта в даному випадку не є суттєвими, процесуальне рішення суду, прийняте по суті розглянутого ним питання не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного його вирішення.

В апеляційній скарзі зазначено, що подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України винесено у зв`язку з неможливістю виконати рішення суду, так як з червня 2018 року на в добровільному порядку, а ні в рамках виконавчого провадження не здійснюється жодних дій, спрямованих на погашення цієї заборгованості, що вже є ознакою ухилення від виконання зобов`язань.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця. Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Такі права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

У справі "Гочев проти Болгарії" Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии", § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою "Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...".

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Відтак, дотримання судами процесуального законодавства при ухваленні судових рішень з питань, що пов`язані з обмеженням конституційних прав і свобод громадян, зокрема - щодо обмеження їх у праві виїзду за межі України, є визначальним з огляду на дотримання законних прав людини і громадянина.

Законодавством встановлено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч.5 ст.19 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Саме державний виконавець зобов`язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Разом з тим, матеріали справи, досліджені апеляційним судом, не містять доказів підтверджуючими, що боржник вчиняє дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду, безпідставно не з`являвся на виклики державного виконавця, тобто свідомо ухилявся від виконання судового рішення, наявності у нього можливості виконати це рішення.

З наявних в матеріалах справи доказів не вбачається, що боржнику взагалі відомо про наявність відкритого виконавчого провадження, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги, що боржник ухиляється від виконання на нього обов`язків є передчасними та належними, допустимими, достатніми доказами не підтверджені.

Сам факт наявності невиконаного рішення суду боржником не є підставою для тимчасової заборони виїзду особи за кордон без обов`язкового визначення дій боржника по ухиленню від виконання судового рішення.

Ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Документи, які надані державним виконавцем до суду не підтверджують саме факт ухилення боржника від виконання зобов`язань. Державним виконавцем як при зверненні до суду із поданням, так і під час розгляду судом першої інстанції подання не надано доказів того, що боржнику було відомо про наявність виконавчого провадження.

Отже, державним виконавцем на момент звернення до суду з поданням так і під час апеляційного розгляду справи, не надано доказів на підтвердження факту ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання зобов`язання за рішеннями суду про стягнення з нього на користь Головного управління ДФС у Харківській області боргу.

Відповідно слід вважати, що оскаржувана ухвала постановлена при повному та всебічному з`ясування всіх обставин, що мають значення у справі такої категорії, встановлення яких є необхідністю при вирішенні питання про вжиття заходу обмеження прав особи, про який йдеться у поданні.

Перевірив законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що ухвала судом постановлена з додержанням вимог закону, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, , 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Харківській області залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 жовтня 2019 року.

Головуючий І.О. Бровченко

Судді А.І. Колтунова

Н.П. Пилипчук