Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 490/10186/14

провадження № 61-16503св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит;

представник позивача - Баштова Яна Анатоліївна;

відповідач - ОСОБА_1 ;

представник відповідача - ОСОБА_2 ;

третя особа - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2016 року у складі судді Мамаєвої О. В., додаткове рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 18 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Базовкіної Т. М., Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПритватБанк»), про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 11 травня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, зі змінами, за яким відповідач отримала кредит у розмірі 950 тис. доларів США та 2 020 000 грн.

14 травня 2007 року для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, за яким відповідач передала в іпотеку банку належне їй нерухоме майно: нежитлові приміщення кафе, розташовані по АДРЕСА_1 , та складаються з нежитлових приміщень підвалу, 1-го поверху, антресолі в літ. А-4, загальною площею 510,00 кв. м.

Позичальник належним чином зобов?язання за кредитним договором не виконувала, у зв?язку з чим ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2011 року позов банк задоволено, стягнуто на його користь заборгованість у розмірі 12 305 531 грн шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення кафе, розташовані по АДРЕСА_1 .

Проте рішення суду не виконується, станом на 29 липня 2014 року розмір заборгованості за кредитним договором становив 29 576 822 грн 32 коп.

Посилалось на те, що рішення суду не виконується, оскільки ОСОБА_1 без згоди іпотекодержателя у порушення умов договору іпотеки здійснила перебудову та провела зміну адреси предмета іпотеки. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 вересня 2012 року нежитловим приміщенням, що знаходяться у будинку АДРЕСА_1 надано нову адресу - АДРЕСА_2 (через об`єднання його з поряд розміщеним приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 ) та вирішено оформити за ОСОБА_1 право власності на нежитлові приміщення загальною площею 616,9 кв. м у підвалі та на першому поверсі житлового будинку за літ. А-4, які розташовані по АДРЕСА_2 .

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило суд звернути стягнення на нерухоме майно, загальною площею 510 кв. м, що становить 4/5 частки від загальної площі нежитлових приміщень площею 616,9 кв. м, які розташовані по АДРЕСА_2 , та належать на праві власності ОСОБА_1 , шляхом визнання права власності на нерухоме майно за банком у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 69 014 424 грн 62 коп.

Короткий зміст судових рішень

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2014 року провадження у справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки закрито.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24 листопада 2014 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відхилено, ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 лютого 2015 року ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 24 листопада 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено.

Додатковим рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 серпня 2016 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Проте судом встановлено, що відповідач не є власником майна по АДРЕСА_2 , а вимог до власників майна: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , банком не заявлено.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 18 жовтня 2016 року

апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відхилено. Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2016 року, додаткове рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 серпня 2016 року залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідач на час вирішення спору не є власником майна по АДРЕСА_2 , а спірні нежитлові приміщення належать на праві приватної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 14 жовтня 2015 року.

Наслідки переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Встановивши, що власниками спірних нежитлових приміщень є інші особи, районний суд не залучив їх до участі у справі, а суд апеляційної інстанції позбавлений такої процесуальної можливості. Відтак, відсутні підстави для задоволені позову, який пред`явлено до неналежного відповідача.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами було прийнято необґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову банку на тій підставі, що відповідач не є власником іпотечного майна, а вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яким належить спірне майно, позивачем не заявлено.

Проте відповідно до частини першої статті 33 ЦПК України 2004 року суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Згідно з частиною першою статті 37 ЦПК України 2004 року, у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Натомість, судом першої інстанції не було прийнято до уваги доводи банку, викладені у клопотанні про необхідність витребування копій нотаріальних справ у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Назарової О.С. щодо укладення договорів дарування між відповідачем на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про відчуження спірного майна та передачі їх в іпотеку.

Ураховуючи викладене, у разі підтвердження відчуження відповідачем спірного майна, на яке банком звертається стягнення, суд першої інстанції мав би залучити належних відповідачів до участі у справі.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У січні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - подав заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу № 490/10186/14 із Центрального районного суду м. Миколаєва.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

11 травня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю Банк «Фінанси та кредит» (далі - ТОВ Банк «Фінанси та кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким відповідач отримав кредит окремими частинами, відповідно до додаткових угод до цього договору, у межах непоновлювальної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості 950 тис. доларів США зі сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами.

21 травня 2007 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 11 травня 2007 року, згідно з якою сторони дійшли згоди, що банк надає позичальнику протягом 2-х банківських днів з моменту укладення цієї угоди транш кредитних коштів у розмірі 506 878 доларів 90 центів США строком до 10 травня 2022 року (а.с. 23, т. 1).

23 травня 2007 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору від 11 травня 2007 року, згідно з якою сторони дійшли згоди, що банк надає позичальнику протягом 2-х банківських днів з моменту укладення цієї угоди транш кредитних коштів у розмірі 443 121 долар 10 центів США строком до 10 травня 2022 року (а.с. 28, т. 1).

30 листопада 2007 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 3 до кредитного договору від 11 травня 2007 року, згідно з якою, зокрема, внесені зміни до пунктів 1.1, 1.2 кредитного договору.

У пунктах 1.1, 1.2 кредитного договору передбачено, що надання кредитних коштів позичальнику буде здійснюватись окремими частинами відповідно до додаткових угод, у межах непоновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості 6 757 635 грн. Для обліку кредитних коштів, що видаються в рахунок кредитної лінії, банк відкриває позичальнику позичкові рахунки у національній валюті та у доларах США (а.с. 33, т.1).

30 листопада 2007 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 4 до кредитного договору від 11 травня 2007 року, згідно з якою сторони дійшли згоди, що банк надає позичальнику протягом 2-х банківських днів з моменту кладення цієї угоди транш кредитних коштів у розмірі 2 020 000 грн строком до 10 травня 2022 року (а.с. 35, т. 1).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 14 травня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) було укладено іпотечний договір, за яким вона передала в іпотеку банку належне їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 30 листопада 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К .Є. за реєстровим № 1371, нерухоме майно: нежитлові приміщення кафе, які розташовані по АДРЕСА_1 , та складаються з нежитлових приміщень підвалу, 1-го поверху, антресолі в літ. А-4, загальною площею 510,00 кв. м (а.с. 40-43, т. 1).

Відповідно до пункту 11.3.1 іпотечного договору задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (а.с. 42, т. 1).

30 листопада 2007 року між сторонами укладено договір про внесення змін до іпотечного договору, викладено у новій редакції пункт 4 іпотечного договору та зазначено, що нежитлові приміщення передаються в іпотеку, як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за кредитним договором від 11 травня 2007 року у межах непоновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості 6 757 635 грн строком до 10 травня 2022 року, а також сплати процентів за користування кредитними ресурсами, комісійної винагороди, неустойки. Сторони узгодили вартість предмету іпотеки у розмірі 8 832 600 грн. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К. Є. 14 травня 2007 року за реєстровим № 534 (а.с. 44, т. 1).

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2011 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення кафе, розташовані по АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів, за рахунок чого задоволено вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором від 11 травня 2007 року у розмірі 12 739 921 грн 86 коп. (а.с. 49-51, т. 1).

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 09 квітня 2012 року заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2011 рок змінено. Позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково. Звернуто стягнення в межах кредитної заборгованості ОСОБА_1 в загальній сумі 12 305 531 грн 43 коп., яка складається з: заборгованості за тілом кредитів у розмірі 485 758 доларів 05 центів США, що еквівалентно 3 870 714 грн 45 коп., 424 137 доларів 92 центи США, що еквівалентно 3 379 700 грн 60 коп., та 1 880 247 грн 08 коп.; сум заборгованості за процентами у розмірі 139 794 долари 60 центів США, еквівалентних 1 113 939 грн 28 коп., 118 437 доларів 52 центи США, еквівалентних 943 757 грн 50 коп. та 23 004 грн 57 коп.; сум пені у розмірі 593 296 грн 96 коп., 490 474 грн 72 коп. і 10 396 грн 27 коп., на предмет іпотеки - нежитлові приміщення кафе, які розташовані по АДРЕСА_1 , та складаються з нежитлових приміщень підвалу, першого поверху, антресолі в літ А-4 (прим. з 99-1 по 99-35), загальною площею 510,6 кв. м, і належать на праві власності ОСОБА_1 та передані нею в іпотеку на підставі іпотечного договору з відповідними змінами від 14 травня 2007 року та 30 листопада 2007 року, шляхом проведення публічних торгів і встановленням початкової ціни в сумі 8 832 600 грн (а.с. 45-48, т. 1).

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішення департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 23 жовтня 2015 року АТ «Банк «Фінанси та Кредит» у відкритті виконавчого провадження відмовлено, оскільки було встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості згідно з виконавчим документом (а.с. 162-163, т. 2).

Так, рішеннями виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 вересня 2012 року № 1023 та № 1025 нежитловим приміщенням по АДРЕСА_1 АДРЕСА_3 , які належать на праві власності ОСОБА_1 , надана нова адреса: АДРЕСА_2 та оформлено право власності на нежитлові приміщення загальною площею 616,9 кв. м в підвалі та на першому поверсі житлового будинку за літ. А-4, які розташовані по АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 (а.с. 60-61, 62-63, т. 1).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15 травня 2016 року нежитлові приміщення загальною площею 646,5 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_2 належать на праві приватної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 14 жовтня 2015 року (а.с. 240-245, т. 2, а.с. 69-70, т. 4).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Встановлено, що умовами договору іпотеки від 14 травня 2007 року, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 , а саме пунктом 11.3.1, передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки банком пред?явлено позов про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього, колегія суддів не надає оцінку суб?єктному складу сторін у справі у зв?язку із переходом права власності на спірні нежитлові приміщенні до інших осіб, оскільки відмовляє в позові банку з тих підстав, що обраний банком спосіб захисту його порушених прав є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2016 року, додаткове рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 18 жовтня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , третя особа - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович