Провадження № 22-ц/802/813/19 Категорія: 18 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Здрилюк О. І., Данилюк В. А.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників позивача ОСОБА_2 , Бордюженко Е. ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Максимчука Ю. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Делівері Кар", Товариства з обмеженою відповідальністю "А.В.Л.", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_4 , про визнання договору комісії недійсним, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 червня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 11 липня 2017 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області задоволено позов ТзОВ «А.В.Л.» до неї про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2711/12-206 від 27.11.2012 р., укладеним між публічним акціонерним товариством «Західінкомбанк» та ОСОБА_5 Ухвалено рішення, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду Волинської області від 22.01.2018 р., та звернуто стягнення на предмет застави, відповідно до Договору застави від 27.11.2012 р., укладеного між ПАТ "Західінкомбанк», правонаступником якого є ТзОВ «A.B.Л.», та нею - ОСОБА_1 , а саме на вантажні автомобілі, серед яких: вантажний автомобіль марки MAN, моделі 18.463 FLT, сідловий тягач-Е, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить їй на праві власності, шляхом продажу транспортних засобів товариством з обмеженою відповідальністю «А.В.Л.» будь-якій особі-покупцю від імені власника за ціною, визначеною незалежним суб`єктом оціночної діяльності, з наданням ТзОВ «А.В.Л.» усіх прав та повноважень на відчуження транспортних засобів, в тому числі, але не виключно: проводити всі необхідні дії в органах МВС України та всіх інших державних та недержавних органах/установах (отримувати дублікати документів на транспортний засіб, отримувати/виготовляти ключі/їх дублікати, отримувати відомості про транспортний засіб/особу власника, які пов`язані з продажем автомобіля тощо).

Позивач зазначає, що зі змісту оскаржуваного договору комісії від 24 лютого 2018 року № 499-02/2018 вбачається, що він укладений між ПП «Делівері Кар» в особі директора ОСОБА_6 та ОСОБА_1 в особі ТзОВ «А.В.Л.», діючих на підставі вищезазначеного рішення суду.

Позивач вказує, що ТзОВ «А.В.Л.» не мало права укладати Договір комісії, оскільки у такий спосіб перевищило повноваження, надані рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 липня 2017 року, зміст якого не передбачав право передоручення третім особам продаж транспортного засобу. Повноваженнями по передорученню прав щодо продажу транспортного засобу ОСОБА_1 ТзОВ «А.В.Л.» не наділяла та в подальшому правочин не схвалювала.

Разом з тим, вона вважає, що ціна продажу вантажного автомобіля є заниженою і не відповідає справжній його вартості.

На підставі наведеного, оскільки оспорюваний правочин на момент його вчинення суперечив вимогам закону щодо укладення договору, просила суд визнати недійсним Договір комісії № 499-02/2018 від 24 лютого 2018 року щодо вантажного автомобіля марки MAN, моделі 18.463 FLT сідловий тягач-Е, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2001, колір зелений, об`єм двигуна 12816 куб.см, шасі № НОМЕР_2 , укладений між приватним підприємством «Делівері Кар» в особі директора ОСОБА_6 та ОСОБА_1 в особі ТзОВ «А.В.Л.».

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що звертаючись у 2017 р. до суду за захистом порушеного права, ТзОВ «А.В.Л.» обрало спосіб захисту звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою- покупцем, тобто дане товариство не було обмежене у виборі способу захисту порушеного права, однак бажало самостійно здійснити продаж предмета застави. Вважає, що рішенням суду уповноважено ТзОВ від імені власника лише на укладення договору купівлі-продажу, а не на вчинення інших правочинів, та виключно від свого імені вчиняти дії в органах МВС та інших органах, пов`язані з оформленням продажу автомобіля (отримувати дублікати документів на транспортний засіб, отримувати /виготовляти ключі/їх дублікати, отримувати відомості про автомобіль/особу власника тощо). За таких обставин висновок суду щодо неможливості самостійного продажу відповідачем спірного транспортного засобу через відсутність у нього відповідних видів діяльності, який грунтується виключно на припущенні представника третьої особи, не відповідає вимогам закону та обставинам справи. За змістом договору комісії підписувати його повинна би ОСОБА_1 , як власник майна, однак вона не була повідомлена про укладення цього договору і його не підписувала, як і акт технічного огляду транспорту, та товар на комісію не передавала. Крім того, звертає увагу на необгрунтованість висновків суду щодо ціни продажу транспортного засобу, визначеною у спосіб, встановлений рішенням суду та законом, оскільки аналіз обставин справи свідчить про те, що в договорі комісії вартість майна, що передається на реалізацію, відсутня, а суд такі обставини не врахував.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа ОСОБА_4 зазначає, що суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що ТзОВ «А.В ОСОБА_7 Л ОСОБА_7 » діяло в межах наданої судом компетенції і вчинення оскаржуваного правочину не дає підстав вважати, що товариство вийшло за межі наданих рішенням суду повноважень, а навпаки охоплюється вищенаведеним формулюванням суду, вжитим в резолютивній частині рішення, так як укладення названого договору в даному випадку було єдино можливим і необхідним способом реалізації (відчуження) заставленого майна, а тому відсутні будь-які підстави, що встановленні ст. ст. 203, 207, 638, 1012 ЦК України для визнання вказаного договору недійсним. Отже, вважає рішення суду обгрунтованим і просить залишити його в силі, а апеляційну скаргу- без задоволення.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у даній справі судового рішення, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звернення стягнення відбулося на підставі судового рішення та у відповідності до положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», вартість спірного автомобіля визначена у договорі комісії, значно більша ніж його вартість у звіті про оцінку майна, складеного 14.02.2018 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 , що свідчить про те, що ТзОВ «А.В.Л.» діяло в інтересах позивача та про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Згідно зі ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Судом встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 липня 2017 року у цивільній справі №161/4584/17, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду Волинської області від 22 січня 2018 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2711/12-206 від 27.11.2012, укладеним між ПАТ «Західінкомбанк», правонаступником якого є ТзОВ «А.В.Л.», та ОСОБА_5 , після смерті якого спадкоємцем є ОСОБА_1 , в розмірі 1 353 911 гривень 68 копійок, звернуто стягнення на предмет застави, відповідно до Договору застави від 27.11.2012, укладеного між ПАТ «Західінкомбанк», правонаступником якого є ТзОВ «А.В.Л.», та ОСОБА_1 , зокрема серед інших вантажних автомобілів, - на вантажний автомобіль марки MAN, моделі 18.463 FLT, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2001, колір зелений, об`єм двигуна 12816 куб.см., шасі № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 , виданого 11 листопада 2006 року РЕГ Луцького МРВ ДАІ УМВС України у Волинській області, шляхом продажу зазначених транспортних засобів Товариством з обмеженою відповідальністю «А.В.Л.» будь-якій особі-покупцю від імені власника за ціною, визначеною незалежним суб`єктом оціночної діяльності, з наданням ТзОВ «А.В.Л.» усіх прав та повноважень на відчуження транспортних засобів, в тому числі, але не виключно: проводити всі необхідні дії в органах МВС України та всіх інших державних та недержавних органах/установах (отримувати дублікати документів на транспортний засіб, отримувати/виготовляти ключі/їх дублікати, отримувати відомості про транспортний засіб/особу власника, які пов`язані з продажем автомобіля тощо).

Вилучено у ОСОБА_1 визначені договором застави транспортні засоби, які є предметом застави, разом зі свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів та комплектами ключів, зокрема і вищенаведений автотранспортний засіб, та передано ТзОВ «А.В.Л.» на період до їх реалізації.

Зі змісту оспорюваного договору комісії видно, що 24 лютого 2018 року між ПП «Делівері Кар» (комісіонер) та ОСОБА_1 , від імені якої на підставі рішення суду діяло ТзОВ «А.В.Л.» (комітент), було укладено договір комісії №499-02/2018, відповідно до якого комітент доручив, а комісіонер зобов`язувався за винагороду за рахунок комітенту здійснити від свого імені продаж майна, переданого на комісію (п.1). Конкретні умови угоди, кількість, якість та мінімальна ціна продажу товару, а також інші умови та вказівки комітента наводяться в акті технічного стану транспортного засобу, або його складової частини (п.1.1). Місцем передачі товару на комісію сторони визначили м. Луцьк (п.2.1) (а.с.9).

Згідно з наявним у матеріалах справи актом технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер №499-02/2018 від 24 лютого 2018 року, сторони обумовили передачу на комісію вантажний автомобіль марки MAN, моделі 18.463 FLT сідловий тягач - Е, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2001, колір зелений, об`єм двигуна 12816 куб.см, шасі № НОМЕР_2 (а.с.10).

У подальшому, як вбачається з матеріалів справи, згідно з договором купівлі-продажу від 24 лютого 2018 року №499-02/2018, укладеним між ПП «Делівері Кар» та ОСОБА_4 , вказаний транспортний засіб був проданий останній, яка залучена до справи як третя особа (а.с.11).

Згідно з частиною першою статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 20 цього Закону передбачає, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

В пункті 5.5. договору застави передбачено, що звернення стягнення на предмет застави проводиться на вибір заставодержателя за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з умовами, передбаченими розділом 6 договору (позасудове врегулювання).

Пунктом 2 частини першої статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (далі Закон) визначений такий спосіб звернення стягнення на заставлене майно, як продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах.

Частиною п`ятою статті 30 вказаного Закону визначено, що договір купівлі-продажу предмета забезпечувального обтяження укладається обтяжувачем від імені боржника і є правовою підставою для набуття покупцем цього предмета права власності на відповідне рухоме майно. Покупець предмета забезпечувального обтяження набуває право власності на відповідне рухоме майно без будь-яких забезпечувальних та публічних обтяжень, а також інших договірних обтяжень з нижчим пріоритетом.

У свою чергу, частиною третьою статті 237 ЦК України передбачено, що представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Системний аналіз вищенаведених положень п.2 ч.1 ст.26, ч.5 ст.30 Закону в поєднанні з приписами ч.3 ст.237 ЦК України вказує на те, що у разі реалізації обтяжувачем свого права на звернення стягнення на заставлене майно шляхом продажу його від імені власника будь-якій особі, між обтяжувачем та боржником виникають відносини представництва в силу закону. В такому разі обтяжувач, як представник боржника, має право укласти від імені боржника договір купівлі-продажу заставленого майна з будь-якою особою. При цьому вказані повноваження обтяжувача як представника боржника охоплюються лише вищенаведеними діями та розширеному тлумаченню не підлягають.

Спосіб звернення стягнення на заставлене майно було визначено заочним рішенням суду від 11 липня 2017 року.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що ТзОВ «А.В.Л.» не укладав від імені позивача договір купівлі-продажу спірного автомобіля, однак уклав від імені позивача договір комісії з ПП «Делівері Кар». Тобто, вийшовши за межі наданих йому повноважень та реалізувавши спірне майно не у спосіб та не у порядку, визначеному законом та рішенням суду, ТзОВ «А.В.Л.» порушило закон та вказані цивільні права позивача, а отже вони можуть бути предметом судового захисту.

Разом з тим, у ході судового засідання апеляційного суду, позивач ОСОБА_1 долучила до матеріалів справи постанову Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі за позовом ТзОВ «А.В.Л.» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно. Даною постановою заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 22 січня 2018 року скасовано. Вирішуючи справу, касаційний суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що обраний позивачем спосіб звернення стягнення на заставне майно, а саме продаж предмета застави ТОВ «А.В.Л.» будь-якій особі-покупцю від імені власника за ціною, визначеною незалежним суб`єктом оціночної діяльності, ні нормами закону, ні умовами договору не передбачений. Тобто, є неналежним способом захисту, оскільки сторони не передбачили такий спосіб звернення стягнення умовами договору, не передбачений він і відповідним законодавством. Висновок судів попередніх інстанцій про задоволення заявлених позовних вимог є помилковим, оскільки суперечить нормам матеріального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Положеннями статті 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1 статті 203 ЦК України).

Свої вимоги позивачка ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що оспорюваний договір комісії є недійсним, так як він був підписаний директором ПП «Делівері Кар» та ТзОВ «А.В.Л.», яке не мало повноважень доручати комісіонеру продаж транспортного засобу, а також не мало повноважень щодо визначення ціни продажу, як істотної умови договору комісії.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою, однак позивач ОСОБА_1 в подальшому не схвалювала укладений договір комісії.

За наведених обставин апеляційний суд доходить висновку, що вказана позивачем підстава для визнання договору комісії недійсним, із врахуванням правового висновку суду касаційної інстанції, є підставою для задоволення позову і визнання судом оспорюваного договору комісії недійсним.

Відповідно до пп.1, 3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем за подання позову та апеляційної скарги, а саме в загальному 1762 грн судового збору, тобто з кожного відповідача по 811 грн.

Керуючись статтями ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 червня 2019 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним Договір комісії № 499-02/2018 від 24 лютого 2018 року щодо вантажного автомобіля марки MAN, моделі 18.463 FLT сідловий тягач-Е, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2001, колір зелений, об`єм двигуна 12816 куб.см., шасі № НОМЕР_2 , укладений між Приватним підприємством «Делівері Кар» та ОСОБА_1 в особі Товариства з обмеженою відповідальністю «А.В.Л.».

Стягнути з відповідачів Приватного підприємства «Делівері Кар» та Товариства з обмеженою відповідальністю «А.В.Л.» в користь позивача ОСОБА_1 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні судового збору, з кожного по 881 (вісімсот вісімдесят одній) гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді