____________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/4541/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2019 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Куриленко О.М.

за участю секретаря Баранової Ю.О.

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна,

В С Т А Н О В И В :

11 червня 2019 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , ( АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , ( АДРЕСА_2 ), зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 13.02.2010 року, актовий запис № 92. Прізвище після розірвання шлюбу залишити « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 залишити мешкати з матер`ю ОСОБА_2 . Поділити спільне набуте майно подружжя, визнати та виділити в особисту приватну власність: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , ІПН: НОМЕР_1 ) автомобіль Hyundai Getz, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 . ОСОБА_1 автомобіль INFINITI FX35, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 . Визнати право власності в порядку спільно набутого майна подружжя за ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , ІПН: НОМЕР_1 ) на Ѕ частину готівкових коштів та стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , ( АДРЕСА_1 ) готівкові кошти в сумі $ 900 (дев`ятсот доларів США). Визнати право власності в порядку спільно набутого майна подружжя за ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , ІПН: НОМЕР_1 ) на Ѕ частину грошових коштів, які розміщені на банківських рахунках відкритих на ім`я ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ІПН: НОМЕР_1 ) у ПАТ «Державний ощадний банк України», код в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань: 00032129 в розмірі 31691,50 грн. з відсотками та на 3140 грн. відсотків; у AT «УкрСиббанк», код в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань: 09807750 в розмірі 20 758 грн. з відсотками. Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , ( АДРЕСА_1 ) судові витрати у розмірі 2157,60 грн.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Позивач вказує на те, що під час перебування в шлюбі з відповідачем ними було набуте майно, однак, вона та її чоловік не можуть дійти згоди щодо його розподілу, тому змушена звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою суді від 04.07.2019 року провадження у справі було відкрито та призначено підготовче засідання.

Одночасно з подачею позову позивач звернулась до суду з клопотанням, в якому просила: вжити заходи забезпечення позову та накласти арешт на грошові кошти, заборонити вчиняти певні дії, пов`язані з користуванням та розпорядженням цими коштами, які знаходяться на рахункових рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 : у ПАТ «Державний ощадний банк України», код в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань: 00032129; у AT «УкрСиббанка», код в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань: 09807750.

Ухвалою суду від 04 липня 2019 року у задоволенні даної заяви було відмовлено.

Також з подачею позову позивач звернулась до суду з клопотанням, в якому просила витребувати номера розрахункових рахунків з випискою з розрахунку про наявність/рух грошових коштів відкритих на ім`я ОСОБА_1 з ПАТ «Державний ощадний банк України», код в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань: 00032129; з AT «УкрСиббанка», код в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань: 09807750. А також у відповідача ОСОБА_1 копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу - автомобіля INFINITI FX35, 2004 року випуску.

Ухвалою суду від 04 липня 2019 року клопотання позивача про витребування доказів було задоволено в повному обсязі.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, звернулась з заявою про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання з`явився, позов визнав проти розірвання шлюбу не заперечував.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Частиною 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 13 лютого 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , про що в Книзі реєстрації шлюбів було зроблено відповідний актовий запис за № 92.

В період даного шлюбу у сторін народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що свідчить копія Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_5 .

Під час перебування у шлюбі сторонами було набуте рухоме майно, а саме:

- автомобіль Hyundai Getz, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серії НОМЕР_6 з 20.02.2013 року зареєстрований за ОСОБА_2 ;

- автомобіль INFINITI FX35, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серії НОМЕР_7 з 14.06.2017 року зареєстрований за ОСОБА_1 .

Також судом встановлено, що у ПАТ «Державний ощадний банк України» відкритий рахунок на ім`я ОСОБА_1 ( номер рахунку НОМЕР_8 (980) на якому станом на 06.08.2019 року розміщені грошові кошти в сумі 63 383. 16 гривень.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню тому, що родина фактично розпалася і її відновлення неможливе за обставин, зазначених позивачем у позовній заяві. Під час розгляду справи, судом також було встановлено, що у позивача відсутні які-небудь почуття до відповідача, їх шлюбний союз розпався та існує формально.

Згідно роз`яснень, які викладені у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбі, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім"ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка ОСОБА_1 , та жінки ОСОБА_2 , й збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть, даний факт має істотне значення. Примирення між сторонами неможливе. Спорів з приводу розподілу спільного майна подружжя немає.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Таким чином, в ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу і суд переконався у дійсному волевиявленні позивача.

Також судом враховується той факт, що один із членів сім`ї (чоловік чи жінка) або обоє мають право звернутися із заявою в суд про розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України) й це право підлягає судовому захисту.

Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, та примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно із положеннями ст. 18 ч. 2 п. 3, ст.ст. 51, 56 ч. 3, ст.110 ч. 1 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя.

Враховуючи викладене та задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

На підставі вище викладеного, суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам.

Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду (ч. 3 ст. 105 СК України).

У відповідності до статті 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Що стосується вимог позивача в частині визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне.

У відповідності до ч. 1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Крім цього, за правилом ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом

Зважаючи на те, що у сторін відсутній спір щодо визначення місця проживання сина та вони погодили, що дитина буде проживати з матір`ю, суд вважає за необхідним задовольнити вказані вимоги в повному обсязі.

Вимоги позивача в частині поділу майна подружжя підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку .

Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об`єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин.

Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна.

Об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ це об`єкт матеріального світу, саме предмети якого є об`єктом права власності.

Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України.

Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання.

Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна.

Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об`єкта права спільної сумісної власності.

При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що майно, яке придбано за час шлюбу, а саме: автомобіль Hyundai Getz, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; автомобіль INFINITI FX35, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 та розміщені у ПАТ «Державний ощадний банк України» грошові кошти в сумі 63 383. 16 гривень є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а від так підлягає поділу.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Вирішуючи справу по суті, суд не відступає від засади рівності часток подружжя, оскільки матеріали справи не містять жодних відповідних доказів для зменшення частки будь-кого з подружжя.

Виходячи з наведених вимог закону та керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного суд України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», суд вважає, що по даній справі слід застосувати засади рівності часток подружжя.

Відповідно ст.ст. 355 ч.1, 356 ч.1 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності ( спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховується також борги подружжя та правовідносини за зобов`язанням, що виникли в інтересах сім`ї.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв їх одержанню.

Оскільки саме позивач звертається до суду з вимогою про поділ майна тому на стороні позивача лежить процесуальний обов`язок довести свої вимоги.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач належним чином не обґрунтувала та не надала доказів наявності готівкових коштів та грошових коштів, розміщених у АТ «УкрСиббанк», посилаючись лише на декларацію, подану відповідачем 25.02.2019 року.

Однак, вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що відомості під час подання декларацій відображаються станом на 31 грудня минулого року, в той час як жодних доказів існування вищезаначених грошових коштів на теперішній час позивачем надано не було.

Відповідач, в свою чергу, повідомив, що готівкові кошти у нього відсутні, так як були витрачені дружиною, а грошові кошти які розміщені у АТ «УкрСиббанк» є його заробітною платою.

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, якщо сторону на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 60, 63, 68-69, ч.1 ст.70,71, ст. 110 -112 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , ( АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , ( АДРЕСА_2 ), зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 13.02.2010 року, актовий запис № 92.

Прізвище позивачу після розірвання шлюбу залишити « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

Неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 залишити мешкати з матір`ю ОСОБА_2 .

Поділити спільне набуте майно подружжя, визнати та виділити в особисту приватну власність:

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , ІПН: НОМЕР_1 ) автомобіль Hyundai Getz, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

ОСОБА_1 автомобіль INFINITI FX35, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Визнати право власності в порядку спільно набутого майна подружжя за ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , ІПН: НОМЕР_1 ) на Ѕ частину грошових коштів, які розміщені на банківських рахунках відкритих на ім`я ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ІПН: НОМЕР_1 ) у ПАТ «Державний ощадний банк України», код в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань: 00032129 в розмірі 31691,50 грн. з відсотками та на 3140 грн. відсотків.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , ( АДРЕСА_1 ) судові витрати у розмірі 2157,60 грн.

В решті позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема до Київського районного суду м. Одеси

Суддя Куриленко О. М.

Повний текст рішення складено 21 жовтня 2019 року