ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року м. Херсон

справа № 661/372/18

провадження № 22-ц/819/1310/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарПавловська Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області у складі судді Чирського Г.М. від 13 червня 2019 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», про визнання недійсними умов кредитного договору,

встановив:

У лютому 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, зазначаючи, що 18 жовтня 2010 року сторони уклали договір шляхом заповнення відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «Приватбанку», за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 15 000 грн та зобов`язався щомісячно погашати кредит, сплачувати відсотки і комісію у визначених Умовами та Правилами надання банківських послуг розмірах.

Посилаючись на порушення відповідачем умов договору щодо повернення кредитних коштів та щодо сплати процентів за користування ними, позивач просив суд стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитними зобов`язаннями станом на 31.12.2017 року в сумі 117 000 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 13 362,07 грн, заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 103 637,93 грн.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсними умов спірного кредитного договору.

В обґрунтування позову зазначив про те, що за умовами укладеного із банком 18 жовтня 2010 року кредитного договору йому було встановлено овердрафт на суму 15 000 грн, заборгованість по якому у нього відсутня.

Однак, зі змісту інформації, яка міститься у доданому банком до первісного позову розрахунку заборгованості за укладеним між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» договором від 25 квітня 2014 року про надання овердрафту в сумі 15 000 грн, у нього за цим договором виникла заборгованість в розмірі 117 000 грн, що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 13 362,07грн та заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 103 637,93 грн.

За умовами овердрафту він мав можливість використовувати картку для оплати за товари (послуги), але не міг використовувати картку для здійснення підприємницької діяльності.

Вважає, що наведені умови надання та використання кредитних коштів відповідають умовам споживчого кредиту, особливості надання якого встановлюються Законом України «Про захист прав споживачів»

Посилаючись на те, що умови наведеного договору щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором суперечать вимогам статті 42 Конституції України, статті 1054 ЦК України, статтям 11,18,15 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є несправедливими відповідно до положень частини 4 статті 18 цього ж Закону, позивач за зустрічним позовом просив суд визнати дії ПАТ КБ «Приватбанк» такими, що порушують його права як споживача; визнати дії ПАТ КБ «Приватбанк» з нарахування йому процентів за користування кредитними коштами у розмірі 103 637,93 грн протиправними; визнати договори від 18 жовтня 2010 року та від 25 квітня 2014 року недійсними із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Рішенням суду від 13 червня 2019 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості задоволено, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсними умов кредитного договору відмовлено.

Судом вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційний скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зокрема щодо умов укладеного сторонами договору, зважаючи на те, що підписана ним заява-анкета не містить інформації щодо розміру процентної ставки за користування грошовими коштами та інших встановлених банком тарифів, в тому числі і щодо типу платіжної картки, яка йому видана.

Зазначає, що в червні 2014 року банк видав йому платіжну картку «Gold Debіt», яка не передбачала встановлення кредитної лінії, а отримані за нею кошти є овердрафтом, який підлягає поверненню протягом 30 днів з моменту виникнення заборгованості.

Вважає, що судом першої інстанції неправомірно не застосовано трирічний строк позовної давності у спірних правовідносинах, який для ПАТ КБ «Приватбанк», враховуючи останній день сплати заборгованості - 13 липня 2014 року, закінчився 14 липня 2017 року; а також, що суддя Чирський Г.М. не міг розглядати дану справу і повинен був заявити самовідвід, оскільки він є клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк» та згідно його декларації протягом 2018 року отримав в цьому банку кредитні кошти у розмірі 18 582 грн.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» її доводи не визнало, рішення суду вважає правильним та законним.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не виконав умов укладеного з банком кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом, тому заявлені до нього вимоги про стягнення кредитної заборгованості, розмір якої станом на 31.12.2017 року становить 117 000 гривень, підлягають задоволенню.

При цьому строк позовної давності, про застосування якої заявив ОСОБА_1 , суд вважав не пропущеним.

Зустрічні позовні вимоги суд визнав необґрунтованими, зазначивши, що ОСОБА_1 не надав беззаперечних доказів, які свідчать про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки під час складення заяви сторонами було погоджено всі умови та правила надання кредиту, суть яких позичальник усвідомлював, приєднався до них та виконував до певного періоду часу.

В процесі розгляду справи суд встановив, що 18 жовтня 2010 року сторони уклали договір про надання банківських послуг шляхом підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку.

Згідно із вказаною анкетою-заявою ОСОБА_1 виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну карту кредитку «Універсальна» та погодився, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг складають між ним та банком договір про надання банківських послуг.

У анкеті-заяві міститься підпис ОСОБА_1 як позичальника та відмітка про те, що він ознайомлений із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді, погоджується з ними.

Анкета-заява не містить будь-яких умов кредитного договору та розміру встановленого банком на платіжну кредитну карту кредитного ліміту, а у наданому банком витязі із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» зазначено, зокрема, базову процентну ставку, обов`язковий щомісячний платіж, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань. Вказаний витяг із Тарифів не підписаний позичальником (а.с.8,9).

За розрахунком банку станом на 31.12.2017 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 117 000грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 13 362,07грн та заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в сумі 103 637,93грн.

Наявність заборгованості за тілом кредиту у розмірі 13 362,07 грн ОСОБА_1 визнає, а заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом вважає необґрунтовано нарахованою, стверджуючи про те, що банк не надав належних доказів на підтвердження розміру встановленої умовами договору процентної ставки, а витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт, як і Умови та Правила наданням банківських послуг ним не підписані (не погоджені).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких, визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких, визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 18 жовтня 2010 року процентна ставка не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування боргу, банк, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 18 жовтня 2010 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку у редакції, затвердженій наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256, які розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємної частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Унівесальна» та витягом з Умов та правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких , серед іншого, визначено дію договору(12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку -50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил та саме у вказаній редакції розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме в зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування, про що зазначено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16 цс15) і не спростовано позивачем при розгляді даної справи.

В даному випадку також неможливо застосувати до спірних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (18 жовтня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (у лютому 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг у Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Враховуючи, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 жовтня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Вказані обставини неправильно встановлені судом першої інстанції під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитом у розмірі 103 637грн 93 коп. у зв`язку з безпідставністю позовних вимог у цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті у анкеті-заяві від 18 жовтня 2010 року, оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`являв.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів»).

Згідно з пунктом 22 частини першої наведеного Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав спожтвачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

З огляду на встановлені судом обставини справи та норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 103 637 грн 93 коп. підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що безпосередньо укладений сторонами 18 жовтня 2010 року кредитний договір у вигляді анкети-заяви, яка ними підписана, не містить і строку повернення кредиту (користування).

Однак, зважаючи на те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ним банку не повернуті, а відповідно до вимог частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимоги банку щодо стягнення з відповідача за первісним позовом фактично отриманої ним суми кредитних коштів у розмірі 13 362 грн 07коп.

Такі висновки, відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19), які відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України має враховувати суд при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, колегія суддів враховує положення частини другої статті 215 та частини другої статті 1055 ЦК України, якими передбачено, що кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається.

При цьому колегія суддів вважає, що інші наведені ОСОБА_1 обставини, зокрема, його посилання на несправедливість умов кредитного договору щодо встановлення банком вимоги про сплату споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобов`язань за договором, не мають правового значення для правильного вирішення спору, який виник між сторонами, зважаючи на нікчемність правочину в частині визначених банком відсотків за користування кредитом.

Зустрічні позовні вимоги колегія суддів вважає лишньо заявленими, а наведені ОСОБА_1 доводи у підтвердження обґрунтованості зазначених вимог є такими, що враховані при вирішенні первісного позову і не потребують додаткового вирішення шляхом визнання умов кредитного договору недійсними.

З огляду на наведене колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду у решті частині.

При цьому посилання скаржника на ту обставину, що суддя Чирський Г.М. є клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк», а тому не міг розглядати справу і підлягав самовідводу, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки зазначений факт сам по собі не свідчить про наявність передбачених статтею 36 ЦПК України підстав для відводу (самовідводу) судді та про те, що він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.12.2018 року суддя Чирський Г.М. визначений для розгляду даної справи у порядку, встановленому частиною третьою статті 14 ЦПК України, що свідчить про те, що справу розглянуто повноважним складом суду.

У зв`язку із скасуванням ухваленого судом першої інстанції рішення в частині задоволення позову про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом та ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні наведеної вимоги, відповідно до частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат підлягає зміні із зменшенням розміру стягнутого із ОСОБА_1 на користь банку судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог із 1 762грн до 193 грн 82 коп. (13 362,07х100:117000=11% (задоволення позову), (1 762х11:100=193,82).

Оскільки відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, із Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений ним при поданні апеляційної скарги у розмірі 2 352 грн 27коп. (2 643грн сплаченого судового збору х 89:100), (т.2, а.с.206,208).

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375, 376 ЦПК Ук раїни, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити.

Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 13 червня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у сумі 103 637 грн 93 коп. скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у позові.

Це ж рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши розмір стягнутого із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судового збору із 1762 грн до 193 грн 82 коп., а розмір загальної суми стягнення із 118 762 грн до 13 555 грн 89 коп. (тринадцяти тисяч п`ятисот п`ятдесяти п`яти гривень 89 коп.).

В решті частині це ж рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», яке знаходиться в м. Києві, вул. Грушевського, 1 Д, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організації України 14360570, на користь ОСОБА_1 , який проживає в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , витрати на сплату судового збору при поданні апеляційної скарги в розмірі 2 352 грн 27 коп. (дві тисячі триста п`ятдесят дві гривні 27 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2019 року

Суддя Л.В. Пузанова