Номер провадження: 22-ц/813/2732/19
Номер справи місцевого суду: 523/4335/18
Головуючий у першій інстанції Кисельов В.К.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Прокуратури Одеської області, ОСОБА_1 , Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області (треті особи на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Управління державної казначейської служби у м. Одесі) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Кисельова В.К. 21 листопада 2018 року в м. Одеса, -

встановила:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду (а.с. 1-6).

В обгрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що з серпня 2008 року він проходив службу в органах МВС, а згодом Національної поліції України. Остання посада (з квітня 2017 року) - старший слідчий слідчого відділу Овідіопольського відділу поліції ГУНП в Одеській області, має спеціальне звання «капітан міліції». Вищевказані факти підтверджуються трудовою книжкою з відповідними записами.

У березні 2012 року позивача було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності, кримінальне провадження стосовно нього тривалий час перебувало в провадженні прокуратури, обвинувальний акт спрямовувався до суду, який неодноразово ухвалював рішення про повернення обвинувального акту прокурору в зв`язку з його невідповідністю вимогам КПК, в решті кримінальне провадження закрито з реабілітуючих підстав.

Позивач з самого початку досудового розслідування категорично заперечував факт вчинення будь-яких кримінальних правопорушень, послідовно наполягав на тому, що жодних доказів провини не існує, підозра не може ґрунтуватися на показах особи, місця знаходження якої не відомо, яка жодного разу не з`явилась до судів, які розглядали справу у підготовчому судовому засіданні.

27 грудня 2017 року прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Одеської області закрив кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК, асаме - у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведеності винуватості особи в суді та вичерпанням всіх можливостей їх отримання, тобто з реабілітуючих підстав.

Внаслідок незаконних дій прокуратури Одеської області, які тривали з 07 березня 2012 року по 27 грудня 2017 року, тобто понад 4 років, позивачу було завдано моральну шкоду, яку, з огляду на зазначені у позові обставини, тривалість перебування під слідством та судом, наявність у позивача двох неповнолітніх дітей, ОСОБА_1 оцінив у розмірі 460 800 гривень по 8 тисяч гривень за кожний місць (8 000 X 57,6) незаконного перебування під слідством та судом.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 342 000 гривень (а.с. 155-159).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Так, на думку апелянта, суд знизив розмір компенсації відшкодування моральної шкоди з 460 800 гривень до 342 000 гривень, не надавши переконливих мотивів для прийняття саме такого рішення, а отже, оскаржуване судове рішення не відповідає фактичним обставинам справи (а.с. 164-170).

В апеляційній скарзі Прокуратура Одеської областіпросить рішення суду змінити, зменшивши суму відшкодування моральної шкоди, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Апелянт вважає, що стягнута судом на користь позивача сума моральної шкоди у розмірі 342 000 гривень невірно розрахована та більше, ніж утричі, перевищує мінімальний розмір відшкодування. Такий розмір присуджених коштів, на думку апелянта, жодним чином судом не мотивований (а.с. 177-180).

В апеляційній скарзі Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській областіпросить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. На думку представника апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що Державна казначейська служба України в Одеській областіта Держава Україна є окремими самостійними учасниками цивільних правовідносин, а тому апелянт не відповідає за зобов`язаннями держави. Крім того, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській областіпосилається на те, що відповідно до п.3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (набрав чинності з 01 січня 2017 року), мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів щодо незастовування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1 600 грн. Однак, при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про визначення суми моральної шкоди у розмірі 342 000 грн., тобто, виходячи із 6 000 грн. за кожний місяць перебування під слідством. Таким чином, на думку апелянта, судом не було враховано вищевказані норми закону, та розмір морального відшкодування було необгрунтовано завищено (а.с. 183-189).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Прокуратури Одеської області, ОСОБА_1 , Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області у справі підлягають залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив службу в органах Міністерства внутрішніх справ, а згодом - Національної поліції України. Остання посада (з квітня 2017 року) - старший слідчий слідчого відділу Овідіопольського відділу поліції Головного управління національної поліції в Одеській області, має спеціальне звання «капітан міліції». Вищевказані факти підтверджується трудовою книжкою з відповідними записами.

Судом встановлено, що позивача було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності, кримінальне провадження стосовно позивача тривалий час перебувало в провадженні прокуратури, обвинувальний акт спрямовувався до суду, який неодноразово ухвалював рішення про повернення обвинувального акту прокурору в зв`язку з його невідповідністю вимогам КПК, кримінальне провадження закрито з реабілітуючих підстав.

Так 11 грудня 2012 р. прокуратурою Одеської області до ЄРДР були внесені відомості за заявою ОСОБА_2 про неправомірні дії працівників сектору карного розшуку відділу міліції на промисловому ринку ОМУ ГУ МВС України в Одеській області.

07 березня 2013 р. старшим слідчим прокуратури Одеської області за погодженням з прокурором відділу прокуратури Одеської області позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 365, ч. 1 ст. 371 КК.

12 березня 2013 р. стосовно позивача Приморським районним судом м. Одеси був обраний запобіжний захід в вигляді особистого зобов`язання, того ж дня суд відмовив у задоволенні клопотання слідчого про відсторонення від посади.

Обвинувальний акт у зазначеному провадженні неодноразово спрямовувався для розгляду спочатку до Овідіопольського районного суду Одеської області, а згодом - до Малиновського районного суду м. Одеси.

Однак, обвинувальний акт в зв`язку із його невідповідністю вимогам КПК, повертався прокурору ухвалами Овідіопольского районного суду Одеської області від 23 вересня 2013 р., ухвалами Малиновського районного суду м. Одеси від 17 червня 2015 р., 25 січня 2016р., 06 вересня 2016 р., 09 березня 2017р. Зазначені ухвали судів були оскаржені прокуратурою області до Апеляційного суду Одеської області, який апеляційні скарги прокурорів відхилив.

27 грудня 2017 р. прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Одеської області закрив кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК - у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведеності винуватості особи в суді та вичерпанням всіх можливостей їх отримання, тобто, з реабілітуючих підстав.

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Право і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.

На день розгляду справи єдиним таким законом є Закон № 266/94-ВР, прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі й на осіб, стосовно яких закрито кримінальне провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися. У чинному КПК України це право закріплене вперше.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Право на відшкодування шкоди у розмірі і в порядку, передбаченими цим же Законом, виникає, зокрема у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу

кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів

для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (п. 2 ст. 2 Закону)

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Колегія суддів вважає необгрунтованим посилання представника прокуратуриОдеської області у апеляційній скарзі про те, що відшкодування моральної шкоди має вираховуватись з розміру одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, оскільки частиною третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено лише мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди.Тобто, цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Крім того, відповідно до пояснювальної записки до законопроекту № 1774-VIII прийняття вказаного акта спрямовано на вдосконалення законодавства щодо підвищення мінімальних розмірів оплати праці та страхових виплат, економного та раціонального використання державних коштів та приведення у відповідність до фінансових можливостей положень окремих законів України. Сферою правового регулювання Закону є правовідносини щодо оплати праці, соціального страхування, легалізації відносин у сфері зайнятості та оплати праці, пенсійного забезпечення на 2017 рік, виплати стипендій студентам (курсантам) вищих навчальних закладів, сплати єдиного внеску платниками єдиного податку, плати за надання адміністративних послуг, сплати судового збору та державного мита.

Таким чином, на правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, дія Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII не поширюється.

Таке тлумачення указаних норм матеріального права міститься у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №334/3231/16-ц.

Тому доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, що при розрахунку розміру моральної шкоди слід виходити з розміру 1 600 грн., не можуть бути взятими до уваги виходячи з наведених у цій постанові суду апеляційної інстанції обґрунтувань.

Встановивши факт завдання ОСОБА_1 моральної шкоди у зв`язку із тривалим досудовим розслідуванням кримінальної справи щодо нього, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про право позивача на її відшкодування.

Виходячи з конкретних обставин справи, у суду, в розумінні ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у суду є право застосувати й більший розмір відшкодування.

При постановленні оскаржуваного судового рішення судом було з`ясовано усі чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування, а саме те, що позивач перебував під слідством 57 місяців 20 днів, і така тривалість кримінального переслідування заподіяла позивачу моральну шкоду, яка полягала в тому, що він тривалий час був обмежений у здійсненні своїх конституційних прав та свобод, був позбавлений можливості нормального спілкування з своїми рідними, близьким та друзями, оскільки постійно був вимушений виправдовуватись перед ними, доводивши свою невинність.

Крім цього, у зв`язку з наявністю відносно позивача кримінального провадження у нього різко змінився звичайний спосіб життя, у нього виникли проблеми із проходженнями служби в органах міліції, а далі в поліції, що фактично призвело до його звільнення, оскільки його авторитет та ділова репутації були підірвані.

Незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності змінило все життя позивача, оскільки матеріалами справи підтверджено, що рідні батько дід ОСОБА_1 були працівниками правоохоронних органів, і позивач також бажав продовжити сімейні традиції щодо боротьби зі злочинністю, однак, після тривалого кримінального переслідування, він психологічно не зміг продовжити працювати.

Наявність двох доньок (та враховуючи, що одна з них була народжена у період крімінального переслідування позивача, а старша дитина народжена з вадою серця та потребує постійного лікування), яким позивач не міг приділити увагу у зв`язку із тяжким емоційним станом, також доставляло останньому емоційні страждання.

З самого початку досудового розслідування ОСОБА_1 категорично заперечував факт вчинення будь-яких кримінальних правопорушень, послідовно наполягав на тому, що жодних доказів його провини не існує.

Таким чином, суд першої інстанції врахував характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судовому засіданні суду першої інстанції підтвердили факт того, що позивач відчув суттєві душевні страждання, які зазнав в результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання у апеляційній скарзі представника прокуратури Одеської області у апеляційній скарзі на те, що відшкодування моральної шкоди у визначеному судом розмірі може бути джерелом незаконного збагачення, оскільки, виходячи з безпрецендентної тривалостіперебування ОСОБА_1 під слідством у термін 57 місяців 20 днів, суму відшкодування у розмірі 6 000 гривень за кожний місяць перебування під слідством чи судом не можна вважати такою, що приведе до незаконного збагачення.

Враховуючи вищевказані обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що, враховуючи засади розумності, виваженості й справедливості, є вірним встановлення суми моральної шкоди, виходячи із 6 000 гривень за кожний місяць перебування під слідством чи судом, що буде в цілому складати суму у розмірі 342 000 гривень.

У зв`язку із викладеним, колегія суддів не погоджується із доводом апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо необхідності стягнення суми моральної шкоди, виходячи із 8 000 гривень за кожний місяць перебування під слідством чи судом, оскільки вважає доведеним, з урахуванням наявних у матеріалах справи належних та допустимих доказів, розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 342 000 гривень, що становить 6 000 гривень за кожний місяць перебування під слідством чи судом.

Колегія суддів вважає також необґрунтованим довід апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, щоДержавна казначейська служба України в Одеській областіта Держава Україна є окремими самостійними учасниками цивільних правовідносин, а тому апелянт не відповідає за зобов`язаннями держави.

Так, віповідно до положень ст.23, 48 Бюджетного кодексу України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету шляхом їх списання з відповідного казначейського рахунку.

Пунктами 1, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 р. № 845, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 № 45 передбачено, що цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами.

Зокрема, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення (п.35 Порядку).

Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Відповідно до п.п. 3 п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законом порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Аналогічна позиція зазначена і в ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI - виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Таким чином, безспірне списання коштів Державного бюджету України на підставі рішення суду здійснюється саме Державною казначейською службою України, тому колегія суддів погоджується із висновком суду про необхідність відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

При цьому колегія суддів враховує, що моральна шкода, завдана органом досудового розслідування, є підставою для настання цивільної відповідальності за завдану шкоду саме для держави, а тому зазначені кошти мають бути стягнути саме з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на підставі статті 1176 ЦК України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку.

За таких обставин, оскаржуване судове рішення про стягнення 342 000 гривень на відшкодування моральної шкоди є законним та обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Інші докази та обставини, на які посилаються заявники в апеляційних скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2018 рокуухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Прокуратури Одеської області залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 26 вересня 2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе