Номер провадження: 22-ц/813/940/19
Номер справи місцевого суду: 521/3821/16-ц
Головуючий у першій інстанції Маркарова С.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: правонаступника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

адвоката позивача Бережного О.В.,

представника відповідача ОСОБА_3 - Євстюніна В.В. ,

представника відповідача ОСОБА_5 - Клєви А.А. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2018 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу,-

В С Т А Н О В И В:

18 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 15 червня 2015 року Євстюнін В.В. та Клєва А.А. , діючи від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, здійснили відчуження належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 на користь відповідачів по справі, що підтверджено договорами купівлі - продажу, реєстрові номери 525, 527.

ОСОБА_1 стверджувала, що спірні правочини є фіктивними, оскільки були вчинені без наміру створення правових наслідків, обумовленими такими правочинами, плата за майно нею не отримувалась.

Метою їх укладення за процесуальною схемою представників було документальне переоформлення права власності на належну позивачці квартиру на інших осіб у разі прийняття негативного для неї рішення судом касаційної інстанції у справі №521/10210/14-ц.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

Справа розглянута за відсутності відповідачів.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2018 року позов задоволено в повному обсязі.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив суд скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені у апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині 2 статті 16 ЦК України.

Частина 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, за положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Так, судом першої інстанції встановлено, що Євстюнін В.В. та Клєва А.А. представляли інтереси та надавали правову допомогу ОСОБА_1 в межах розгляду Малиновським районним судом м. Одеси цивільної справи за її позовом до ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 відмовлено.

29 січня 2015 року рішенням апеляційного суду Одеської області зазначене рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено, визнано недійсним договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 листопада 2013 року.

На вказане рішення суду було подано касаційну скаргу, тому на випадок прийняття негативного для ОСОБА_1 рішення судом касаційної інстанції Євстюнін В.В. та Клєва А.А. запропонували позивачу процесуальну схему, за якою необхідно було здійснити документальне переоформлення права власності на належну позивачці квартиру на інших осіб.

Так, маючи генеральну довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук М.С. за реєстровим №1325 останні відчужили спірне майно відповідачам за договорами купівлі-продажу, які оспорюються.

Договори були посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзарем О.Ю., реєстрові номери 525, 527.

За спірними договорами відповідачі придбали по 1/2 частині спірного майна.

Позивач будучі особою похилого віку, юридично не грамотною на такі дії погодилась, поряд із тим, в подальшому з приводу відчуження належного їй нерухомого майна ОСОБА_1 звернулась до правоохоронних органів.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу у всіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Аналогічні позиції висловлені у постановах Верховного Суду України, зокрема, від 19.10.2016 року у справі №6-1873цс16 та 01.02.2017 року у справі №6-2360цс16.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що договори купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, оскільки фактично майно у власність відповідачів не перейшло, ОСОБА_1 продовжувала проживати у спірній квартирі, та утримувати її.

Оскільки, спірні договори купівлі - продажу є порушенням ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

За таких обставин, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позовних вимог.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів зазначає при цьому, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 31 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 17 жовтня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

П.М.Черевко