Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 464/5587/15-ц

провадження № 61-16877св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області, у складі судді Павлишина О. Ф., від 03 липня 2017 року, та касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова, у складі судді Радченко Е. А., від 06 березня 2017 року і ухвалу Апеляційного суду Львівської області, у складі колегії суддів:

Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., від 05 грудня 2017 року.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що на підставі заочного рішення Сихівського районного суду м. Львова від 30 червня 2010 року у справі

№ 2-10 ОСОБА_2 і ОСОБА_3 повинні були сплатити на її користь 44 118,11 грн. Проте, 18 лютого 2013 року судом видано виконавчий лист про стягнення лише 39 215,86 грн. Вказувала, що внаслідок цього вона не отримала 4 902,25 грн, а тому просила стягнути передбачені статтею 625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати.

28 березня 2016 року позивач подала заяву про зміну підстав позову, у якій, посилаючись на статті 1166, 1174, 1176 ЦК України, просила стягнути солідарно з Сихівського районного суду м. Львова, ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 9 804,50 грн, а також судові витрати.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області

від 02 червня 2016 року, закрито провадження у справі у частині позовних вимог до Сихівського районного суду м. Львова.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 06 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що неотримання позивачем різниці між сумою, яку зобов`язані їй сплатити ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 на підставі рішення суду від 30 червня 2010 року, та сумою, яка була внесена на депозит суду, не є підставою для застосування положень статті 625 ЦК України, оскільки ця норма застосовується лише до зобов`язальних правовідносин.

Короткий зміст ухвал суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто заявнику.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 не виконала у повному обсязі вимоги ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху, отже відповідно до положень статей 121, 297 ЦПК України, 2004 року, апеляційна скарга вважається неподаною та підлягає поверненню заявнику.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що районний суд правильно не застосував до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК України. При цьому суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково керувався статтею 625 ЦК України та не взяв до уваги заяву про зміну підстав позову, в якій позивач просить відшкодувати їй шкоду з підстав, передбачених статтями 1166, 1174, 1176 ЦК України, оскільки судом першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення враховано заяву про зміну підстав позову від 28 березня 2016 року, про що зазначено у рішенні. Крім того, провадження у частині позовних вимог до Сихівського районного суду м. Львова закрито, а позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 неправомірних дій, отже підстави для задоволення позову відсутні.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та доводи особи, яка їх подала

У касаційній скарзі, яка надійшла до суду касаційної інстанції 08 серпня 2017 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2017 року та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про недостатню мотивацію апеляційної скарги, та не звернув увагу на те, що апеляційна скарга містила посилання не неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі, яка надійшла до суду касаційної інстанції 27 лютого 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 березня 2017 року і ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що відповідачі не виконали рішення суду, а тому заподіяли позивачу шкоду, яка полягає у знеціненні грошових коштів.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2017 року.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційне провадження передано до Верховного Суду. Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 березня 2017 року і ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2017 року.

23 травня 2018 року справу передано судді-доповідачу. Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30 червня 2010 року у справі № 2-10 припинено право ОСОБА_1 на 1/15 ідеальну частку у спільному майні - будинковолодінні АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_2 і ОСОБА_3 виплатити на користь ОСОБА_1 вартість цієї частки в розмірі 44 118,11 грн.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 08 жовтня 2010 року у вищевказаному судовому рішенні виправлено описку, а саме: у резолютивній частині рішення замість «зобов`язати ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 виплатити ОСОБА_1 вартість 1/15 ідеальної частки у спільному майні - будинковолодінні АДРЕСА_1 у сумі 44 118,11 грн» замінено на «зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 виплатити ОСОБА_1 вартість 1/15 ідеальної частки у спільному майні - будинковолодінні АДРЕСА_1 у сумі 39 215,86 грн».

11 грудня 2014 року Апеляційним судом Львівської області вказану ухвалу скасовано, питання про розгляд заяви ОСОБА_2 про виправлення описки передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 04 лютого 2015 року словосполучення «вказана сума 44 118,11 грн» у третьому абзаці резолютивної частини рішення Сихівського районного суду м. Львова

від 30 червня 2010 року замінено на словосполучення «вказана сума

39 215,86 грн».

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Суд апеляційної інстанції, у порушення статей 212-214, 315 ЦПК України, 2004 року, на зазначені положення закону уваги не звернув, не врахував, що позивач заявила вимоги з підстав невиконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі судового рішення про припинення частки у спільному майні, не перевірив в якому розмірі зобов`язання було виконано відповідачами, неправильно застосував положення статті 625 ЦК України та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За змістом частини першої 11 ЦПК України, 2004 року, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно врахувати, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у позовній заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Ураховуючи те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 була розглянута судом апеляційної інстанції по суті, колегія суддів дійшла висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2017 року, якою була повернута попередньо подана апеляційна скарга.

Керуючись статями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2017 року скасувати. Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Львівської від 03 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович