Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 303/253/15-ц

провадження № 61-31924св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 11 травня 2017 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Фазикош Г. В., Бисага Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк») звернулося до суду з позовом доОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, посилаючись на те, що 14 березня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № KF47806 з додатками та доповненнями, за яким позичальник отримала кредит в розмірі 16 000 доларів США зі сплатою 12,5 % річних з кінцевим строком погашення не пізніше 13 березня 2023 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 14 березня 2008 року між банком, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович В. В. та зареєстрований за № 1392, за умовами якого ОСОБА_3 та ОСОБА_2 передали в заставу банку належне їм на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 29 березня 2005 року нерухоме майно, а саме домоволодіння, до складу якого входять: житловий будинок загальною площею 153,7 кв. м, житловою площею 94,00 кв. м, що на плані позначений літерою «А», літня кухня - літера «Б», котельня - літера «В», сарай - літера «Г», сарай - літера «Д», вбиральня - літера «Е», споруди «№№ 1-2», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим в неї утворилася заборгованість в розмірі 11 292,13 доларів США, що еквівалентно 178 053,24 грн (за курсом Національного банку України станом на 14 січня 2015 року), з яких: заборгованість за кредитом - 10 710,79 доларів США, що еквівалентно 168 886,73 грн; заборгованість за відсотками - 244,44 доларів США, що еквівалентно 3 538,95 грн; пеня - 356,90 доларів США, що еквівалентно 5 627,57 грн. Згідно з довідкою про склад сім`ї у зазначеному домоволодінні проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 . Враховуючи викладене, ПАТ «ВіЕс Банк» просило:

- звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі-покупцю на підставі договору купівлі-продажу за ціною, визначеною уповноваженим експертом-оцінювачем на день проведення продажу, а кошти, одержані від реалізації, зарахувати в погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 14 березня 2008 року № KF47806 в розмірі 11 292,13 доларів США, що еквівалентно 178 053,24 грн;

- закріпити за ПАТ «ВіЕс Банк» права управителя щодо: вільного доступу представників управителя та інших осіб, визначених управителем, до майна, що передано в управління; укладення договорів оренди майна, переданого в управління третім особам; розпорядження коштами, отриманими за результатами управління майном; укладення договорів відповідального зберігання майна, що передається в управління третім особам; представництво інтересів у всіх установах чи підприємствах незалежно від організаційної форми та підпорядкування з питань, пов`язаних із замовленням, посвідченням, отриманням необхідних документів (в тому числі у відповідній райдержадміністрації, в органах місцевого самоврядування, в банківських установах, житлово-комунальних органах, в органах державної пожежної охорони, в органах газопостачання, у відповідному структурному підрозділі енергозабезпечувальної установи, в органах зв`язку, водоканалу та інших підприємствах, установах та організаціях) з питань, що стосуються належного здійснення управління майном, передачі в оренду, забезпечення нерухомого майна електроенергією, водо- та газопостачанням, телефонним зв`язком; здійснення реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в тому числі, але не виключно, права власності, інших речових прав, обтяжень речових прав тощо, щодо їх виникнення, припинення, переходу, зміни, тощо); підписання та подання заяви про надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію припинення іпотеки та про державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна; володіння, користування і розпорядження майном у встановлених чинним в Україні законодавством та цим договором випадках; інших прав, необхідних для здійснення належного управління майном;

- виселити відповідачів з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

стягнути з відповідачів судовий збір.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 березня 2015 року у складі судді Камінського С. Е. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що згідно із Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірне домоволодіння, яке є предметом іпотеки, не може бути примусово звернено стягнення, оскільки відповідач ОСОБА_1 отримала кредит в іноземній валюті, загальна площа нерухомого майна - житлового будинку, яке є предметом іпотеки, не перевищує 250 кв. м, позивачем не надано доказів того, що відповідачі мають інше нерухоме майно.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 11 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕс Банк» задоволено частково. Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 03 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «ВіЕс Банк» задоволено частково. В рахунок погашення боргу за кредитним договором № KF47806 з додатками та доповненнями від 14 березня 2008 року, укладеним між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1 , в розмірі 11 292,13 доларів США, що становить 178 053,24 грн (за курсом Національного банку України станом на 14 січня 2015 року), з яких: заборгованість за кредитом - 10 710,79 доларів США, що становить 168 886,73 грн; заборгованість за відсотками - 244,44 доларів США, що становить 3 538,95 грн; пеня - 5 627,57 грн, звернено стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 14 березня 2008 року - на домоволодіння, до складу якого входять: житловий будинок загальною площею 153,7 кв. м, житловою площею 94,00 кв. м, що на плані значиться під літ. «А», літня кухня під літ. «Б», котельня під літ. «В», сарай під літ. «Г», сарай під літ. «Д», вбиральна під літ. «Е», споруди №№ 1-2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 29 березня 2005 року шляхом, визначеним статтею 38 Закону України «Про іпотеку», та надання права ПАТ «ВіЕс Банк» на продаж від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу предмета іпотеки за початковою ціною не менше встановленого договором іпотеки розміру - 339 650,00 грн або на підставі оцінки майна незалежним експертом оціночної діяльності та надання права на отримання дубліката правовстановлюючого документа, витягу з реєстру прав власності для відчуження та всіх необхідних документів для оформлення продажу. Зазначено, що рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В решті позову відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 судовий збір у розмірі по 1 324,57 грн з кожного на користь ПАТ «ВіЕс Банк».

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що банк набув право звернення стягнення на предмет застави за рішенням суду з підстав, передбачених статтями 12, 33 Закону України «Про іпотеку», статтею 589, частиною першою статті 590 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки боржник не виконувала належним чином зобов`язань за кредитним договором. Норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути підставою для відмови в позові, оскільки передбачають тимчасову заборону примусового стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором. Позовні вимоги ПАТ «ВіЕс Банк» в частині виселення відповідачів не підлягають задоволенню, оскільки предмет іпотеки був придбаний не за кредитні кошти.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У червні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 11 травня 2017 року і направити справу для продовження розгляду або на новий розгляд до суду апеляційної чи першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що на час ухвалення рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 11 травня 2017 року в провадженні цього ж суду перебувала справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ПАТ «ВіЕс Банк» про визнання недійсним договору іпотеки від 14 березня 2008 року, від вирішення якої залежав розгляд цієї справи. Крім того, апеляційний суд ухвалив рішення без участі відповідачів та їх представника, неповно з`ясував фактичні обставини справи, надав перевагу доказам позивача, та не взяв до уваги доводів і заперечень відповідачів, внаслідок чого допустив порушення принципів змагальності, рівності, справедливості та верховенства права.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 травня 2018 року справу № 303/253/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 14 березня 2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № KF47806 з додатками та доповненнями, за яким позичальник отримала кредит в розмірі 16 000 доларів США зі сплатою 12,5 % річних з кінцевим строком погашення не пізніше 13 березня 2023 року

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 14 березня 2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович В. В. та зареєстрований за № 1393, за умовами якого ОСОБА_3 та ОСОБА_2 передали в іпотеки банку нерухоме майно, а саме: домоволодіння, до складу якого входить житловий будинок загальною площею 153,7 кв. м, житловою площею 94,00 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).

Відповідач ОСОБА_1 неналежним чином виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого в неї утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком банку склала 11 292,13 доларів США, що еквівалентно 178 053,24 грн (за курсом Національного банку України станом на 14 січня 2015 року), з яких: заборгованість за кредитом - 10 710,79 доларів США, що еквівалентно 168 886,73 грн; заборгованість за відсотками - 244,44 доларів США, що еквівалентно 3 538,95 грн; пеня - 356,90 доларів США, що еквівалентно 5 627,57 грн.

Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Частинами першою, третьою статті 33 Закон України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни, зокрема до статті 109 Житлового кодексу Української РСР та викладено її в новій редакції.

Відповідно до частини другої статті 109 Житлового кодексу Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 Житлового кодексу Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються положення як статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього майна в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Такий правовий висновок наведений у постановах Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1061цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15 та від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15, в яких були встановлені аналогічні фактичні обставини у подібних правовідносинах.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмова місцевого суду в задоволенні позову у зв`язку з неможливістю звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є необґрунтованою, так як вказаний Закон не перешкоджає захисту прав стягувача у спірних правовідносинах, а передбачає, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з наданого в іпотеку житла не підлягає виконанню на час дії цього Закону. Тобто зазначені обмеження застосовуються при виконанні рішення суду, а не при вирішенні спору по суті.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неналежне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим в неї утворилася заборгованість, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи наведене, правильним є висновок апеляційного суду про те, що позивач довів факт наявності заборгованості за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_1 на загальну суму 11 292,13 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 14 січня 2015 року було еквівалентно 178 053,24 грн, що за умовами договору іпотеки від 14 березня 2008 року дозволяє банку ініціювати звернення стягнення на передане в іпотеку майно. При цьому, встановивши, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (іпотекодавці) придбали у власність домоволодіння, яке передали в іпотеку банку, не за рахунок кредиту, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що заявивши вимогу про виселення відповідачів з предмета іпотеки, банк не вказав у позовній заяві іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до статті 109 Житлового кодексу Української РСР має бути надане цим особам одночасно з їх виселенням, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. Зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їх виселенням, є обов`язком позивача.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно з частиною першою статті 309 ЦПК України 2004 року підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 201 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, яка розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

Частиною першою статті 157 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 645/331/17 (провадження № 61-3429зпв18) міститься висновок про те, що при визначенні наявності підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен враховувати, що підстава для зупинення провадження у справі, визначена у пункті 4 частини першої статті 201 ЦПК України 2004 року, застосовується в тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених у справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з урахуванням обставин справи та таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 01 вересня 2016 року було задоволено заяву ОСОБА_1 та зупинено провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ПАТ «ВіЕс Банк» про визнання недійсним договору іпотеки.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 січня 2017 року у справі № 303/4841/16-ц було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ПАТ «ВіЕс Банк» про визнання недійсним договору іпотеки.

Встановивши, що обставини, які викликали зупинення провадження у справі, були усунені, за заявою позивача ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 28 лютого 2017 року було відновлено апеляційне провадження у цій справі.

В матеріалах справи відсутні докази того, що рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 січня 2017 року у справі № 303/4841/16-ц переглядалося в апеляційному порядку і клопотання про зупинення провадження з підстав перебування в апеляційному суді справи за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ПАТ «ВіЕс Банк» про визнання недійсним договору іпотеки сторони не заявляли.

За таких обставин доводи касаційної скарги про те, що на час розгляду цієї справи в провадженні Апеляційного суду Закарпатської області перебувала справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ПАТ «ВіЕс Банк» про визнання недійсним договору іпотеки від 14 березня 2008 року, від вирішення якої залежав розгляд цієї справи, є неспроможними.

Посилання в касаційній на те, що розгляд справи апеляційним судом відбувся за відсутності відповідачів та їх представника, що є порушенням норм матеріального і процесуального права, також не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

З матеріалів справи встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 03 грудня 2015 року розгляд справи призначено на 28 січня 2016 року.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були присутні в судовому засіданні 28 січня 2016 року, однак розгляд справи було відкладено на 25 лютого 2016 року у зв`язку з відсутністю доказів сповіщення інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_1 була присутня в судовому засіданні Апеляційного суду Закарпатської області 25 лютого 2016 року і розгляд справи було відкладено на 24 березня 2016 року, про що сторін було належним чином повідомлено.

24 березня 2016 року ОСОБА_1 подала до Апеляційного суду Закарпатської області заяву про відкладення розгляду справи до кінця квітня 2016 року для надання можливості укладення мирової угоди, і розгляд справи було відкладено на 21 квітня 2016 року, про що сторін було належним чином повідомлено.

21 квітня 2016 року в судовому засіданні Апеляційного суду Закарпатської області ОСОБА_1 заявила клопотання про оголошення перерви в судовому засідання для надання можливості скористатися правовою допомогою і в судовому засіданні було оголошено перерву до 19 травня 2016 року, про що сторін було належним чином повідомлено.

16 травня 2016 року ОСОБА_1 подала до Апеляційного суду Закарпатської області заяву про відкладення розгляду справи, в якій посилалася на неможливість за станом здоров`я прибути до суду 19 травня 2016 року.

19 травня 2016 року в судовому засіданні Апеляційного суду Закарпатської області було оголошено перерву до 28 липня 2016 року, про що сторін було належним чином повідомлено.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_9 були присутні в судовому засіданні 28 липня 2016 року, коли за клопотанням представника відповідача, для надання можливості ознайомитися з матеріалами справи було оголошено перерву до 18 серпня 2016 року, про що сторін було належним чином повідомлено.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_9 були присутні в судовому засіданні 18 серпня 2016 року, коли за клопотанням представника відповідача у справі було оголошено перерву до 01 вересня 2016 року, про що сторін було належним чином повідомлено.

Як зазначено вище, ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 01 вересня 2016 року було задоволено заяву ОСОБА_1 та зупинено провадження у цій справі, а ухвалою цього ж суду від 28 лютого 2017 року апеляційне провадження відновлено і справу призначено до розгляду на 11 травня 2017 року, про що сторін було належним чином повідомлено, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення.

За правилами частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Неявка відповідачів та представника відповідача в судове засідання 11 травня 2017 року не може бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення апеляційного суду, оскільки розгляд цієї справи був тривалим, у відповідачів та представника відповідача було достатньо часу для надання всіх пояснень і доказів, які вони вважали за доцільне надати суду.

Крім того, відповідно до статті 305 ЦПК України 2004 року апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Тобто процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов