КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 754/16209/18

Апеляційне провадження №22-ц/824/11529/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

при секретарі - Слободяник Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Зотько Т.А., по справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві - Коровайко Оксани Сергіївни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила визнати протиправними та скасувати рішення державного реєстратора Філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві - Коровайко О.С. індексний номер 38221215 від 20 листопада 2017 року щодо державної реєстрації прав стосовно нерухомого майна у вигляді квартири АДРЕСА_1 (а.с. 2-8).

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 17 січня 2007 року між позивачем та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк») було укладено Іпотечний договір №44.02-959/П. Відповідно до цього Іпотечного договору позивач передала в іпотеку Банку в якості забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за Договором кредиту №44.05-712/П від 17 січня 2017 року, укладеного між Банком та ОСОБА_4, наступне нерухоме майно - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

12 січня 2009 року та 24 лютого 2009 року на адресу позивача надійшли листи від Банку, в яких містились вимоги до позивача, як майнового поручителя, погасити існуючу заборгованість за кредитним договором, що була допущена позичальником - ОСОБА_4, отримавши дані листи вона звернулася до Банку та повідомила, що не може виконати вимогу банку, оскільки не має відповідних коштів.

У травні 2018 року невідомі особи, представившись представниками банку прийшли до позивача додому в квартиру АДРЕСА_1, та повідомили, що квартира їй більше не належить і вони прийшли її виселяти.

З інформаційної довідки №124113973 від 16 травня 2018 року позивачу стало відомо, що 15 листопада 2017 року державним реєстратором Коровайко О.С. Філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у м. Києві була проведена реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «Укрсоцбанк». Підставою для такої реєстрації стало рішення державного реєстратора Коровайко О.С. індексний №38221215 від 20 листопада 2017 року.

30 липня 2018 року невстановлені особи в момент відсутності позивача в м. Києві заволоділи вказаною квартирою, виламали замки та вставили нові, заволоділи особистими речами позивачки.

Іншого нерухомого житлового майна у позивача немає, зазначена квартира є єдиним та постійним місцем її проживання, а відтак вважає, що рішення державного реєстратора Коровайко О.С. щодо реєстрації права власності на квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» є протиправним і таким, що підлягає скасуванню.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року позов ОСОБА_1 до державного реєстратора Філії Комунального підстриємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у м. Києві - Коровайко О.С. про визнання протиправним та скасування рішення залишено без задоволення (а.с. 127, 129-136).

Не погодившись з рішенням районного суду, 12 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою (а.с. 141-149).

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. На обґрунтування скарги зазначила, що ні однією зі сторін у справі не було надано доказів, на підтвердження того, що позивач мала чи має інше житло, тому висновки суду, щодо відсутності доказів, що вказана квартира є єдиним та постійним місцем проживання - необґрунтовані. Зазначала, що іпотечний договір не містить її згоди на передачу права власності на спірну квартиру банку, а сам факт підписання іпотечного договору не є згодою в розумінні чинного законодавства. Вважає, що судом порушено норми матеріального права та неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема проігноровано норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст. 4 Закону України «Про заставу» та ст. 5 Закону України «Про іпотеку».

Представник ОСОБА_3 - адвокат Котович І.О. подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін (а.с. 191-219).

У судовому засіданні представники ОСОБА_3 - адвокат Котович І.О., адвокат Кравченко Р.М. заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення.

Інші особи до суду не прибули, були сповіщені належним чином, про що у справі є докази, у т.ч. розміщенням повідомлення на офіційному веб-порталі судової влади України. Позивачка ОСОБА_1 була сповіщена через її представника - адвоката Проців Я.Я. на зазначену останнім електронну адресу повідомленням, що забезпечує фіксацію такого сповіщення (а.с. 171-172, 178-182, 230-235).

Представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат ПроцівЯ.Я. подавав клопотання про відкладення розгляду справи, призначеної на 19 вересня 2019 року у зв'язку з прийняттям участі в слідчих діях в межах кримінального провадження в якості захисника потерпілої. Таке клопотання було задоволено і розгляд справи був відкладений на 03 жовтня 2019 року, проте, в останнє судове засідання апелянт ОСОБА_1 та її представник не прибули, причини неявки не повідомили (а.с. 220-229).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вищезазначене і вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відмовивши в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено неправомірності винесення оскаржуваного рішення державного реєстратора.

Колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 січня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 був укладений Кредитний договір № 44.05-712/П, відповідно до якого Банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 56000 доларів США, зі сплатою 15% річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості 16 січня 2017 року на умовах визначених Договором кредиту.

Також 17 січня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений Іпотечний договір № 44.02-959/П, з майновим поручителем, згідно якого ОСОБА_1 передала в іпотеку АКБ СР «Укрсоцбанк» у якості забезпечення виконання позичальником зобов'язань за Договором кредиту № 44.05-712/П від 17 січня 2007 року, наступне нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 9-12).

Згідно з вимогами ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

ОСОБА_1 було направлено вимогу від АКБ «Укрсоцбанк» про повернення заборгованості по кредиту та відсоткам у розмірі 3136,92 та 359,03 доларів США. Повідомлено, що у разі невиконання вимог, стягнення буде звернено на заставне майно (а.с. 15-16).

Через невиконання ОСОБА_4 своїх кредитних зобов'язань перед ПАТ «Укрсоцбанк», банк реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки та зареєстрував 15 листопада 2017 року за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» здійснила державний реєстратор філії Комунального підприємства Мирнопільської сільської ради «Результат» у м. Києві Коровайко О.С., що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію від 20 листопада 2017 року (а.с. 17-19).

19 липня 2018 ОСОБА_3 придбала у ПАТ «Укрсоцбанк» квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується Договором купівлі-продажу та Актом прийому-передачі (а.с. 39-43).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14 лютого 2019 року власником спірної квартири є ОСОБА_3 Підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19 липня 2018 року приватного нотаріуса КМНО Морозова С.В. (а.с. 63).

Доводами незаконності рішення державного реєстратора позивачкою в позовній заяві зазначені неврахування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стосовно тимчасової заборони реалізації іпотечного майна, яке є єдиним місцем проживання позивачки та відсутність згоди позивачки (Іпотекодавця) на примусове стягнення (відчуження) іпотечного майна.

Колегія суддів перевірила та відхилила вказані доводи, врахувавши наступне.

Відповідно до абзацу 3 частини 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Пунктом 4.5 іпотечного договору обумовлені способи звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема пунктом 4.5.3 визначено «шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

При дотриманні цих умов іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки з дотриманням умов звернення стягнення та порядку реалізації, передбачених Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень».

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

З урахуванням зазначеного та виходячи з умов договору іпотеки, сторони погодили, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Законом України «Про іпотеку» (а.с. 11).

Відповідно до п. 1.12 Іпотечного договору, предмет іпотеки залишається в користуванні, володінні іпотекодавця відповідно до його функціонального призначення та технічних можливостей.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду, що позивачем була надана згода на такий вид звернення стягнення на предмет іпотеки, як передача Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

При такому виді звернення стягнення на предмет іпотеки додаткової згоди Іпотекодателя законодавство не вимагає.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

При цьому, наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем (висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року по справі №760/14438/15-ц та постанові від 29 травня 2019 року у справі №760/14438/15).

За наявною в матеріалах справи Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно оскаржувані реєстраційні дії були здійснені на підставі: звіту про незалежну оцінку вартості квартири, серія та номер: ВА 170920-019, виданий 20.09.2017, видавник ТОВ «Бізнес Ассіст»; рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 653, виданий 02.10.2017, видавник Укрпошта; Договору кредиту, серія та номер: 44.05-712/П, виданий 17.01.2007, видавник Сторони; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, серія та номер: USB/366, виданий 19.09.2017, видавник: ПАТ «Укрсоцбанк»; Іпотечного договору, серія та номер: 44.02-959/П, виданий 17.01.2007, видавник: Приватний нотаріус КМНО Гавловська І.О.; довідки-розрахунку заборгованості, серія та номер: 10.1-87/21209, виданий 08.11.2017, видавник: ПАТ «Укрсоцбанк»; рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 670, виданий 02.10.2017, видавник Укрпошта (а.с. 17).

Наявності цих доказів у державного реєстратора на час вчинення ним оспорюваної реєстраційної дії ОСОБА_1 та її представник в суді першої інстанції та поданій апеляційній скарзі не заперечували.

Як визначено Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Разом з тим, судом встановлено, що Іпотекодержатель набув права власності на іпотечне майно не в порядку примусового стягнення (відчуження без згоди власника), а за згодою сторін у порядку, визначеному за укладеним сторонами і нотаріально посвідченим договором.

Спірні правовідносини у цій справі виникли фактично щодо права власності на квартиру, оскільки позивачка шляхом оскарження реєстраційних дій щодо спірного майна фактично намагається встановити факт наявності у неї речового права на спірне нерухоме майно та відсутність такого права у третьої особи по справі - АТ «УкрСиббанк».

При цьому, колегія суддів звертає увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 824/1751/14-а, відповідно до якої належним відповідачем у такому спорі має бути особа, реєстрацію речового права якої оскаржує позивач. Участь державного реєстратора, який вніс відомості щодо наявності речового права на спірне майно в іншої особи, як співвідповідача в разі, якщо позивач вважає його винним у порушенні своїх прав, не змінює приватноправового характеру цього спору.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, рішення суб`єкта державної реєстрації про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачкою не доведено неправомірності винесення оскаржуваного рішення державного реєстратора.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 04 жовтня 2019 року.

Судді Київського апеляційного суду:

Б.Б. Левенець

О.В.Борисова

В.М.Ратнікова