РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2019 р оку м. Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Мохова Є.І.,

при секретарі: Бридня О.Л..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Волноваха цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ольгинської селищної ради про визнання права власності на нежитлове приміщення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач 24.05.2019 року звернувся до суду з позовом посилаючись на те, що 15.02.2018 рокуна підставі договору дарування йому на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,15 га, кадастровий номер :02:002:0195.

04.04.2018 року рішенням Ольгинської селищної ради № 22 у зв"язку з непридатністю для подальшого проживання у вказаному будинку, а саме першому поверсі будинку, позивачу надано дозвіл на переведення з житлового в нежитлове приміщення. Позивач має намір використовувати перший поверх належного йому жилого приміщення з метою здійснення підприємницької діяльності.

Тому в судовому порядку просив визнати приміщення нежитловим та визнати за ним право власності.

Позивач у судове засідання не з`явився, про день та час розгяду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі представника Ольгинської селищної ради, рішення просить прийняти на розсуд суду.

Всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновків, які наведені нижче.

Відповідно до положень ст. ст.11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 , відповідно до договору дарування від 15.02.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Волноваського районного нотаріального округу Донецької області Яценко О.М.(а.с.4-7).

Згідно рішення виконавчого комітету Ольгинської селищної ради Волноваського району Донецької області № 22 від 04.04.2018 року про надання дозволу на зміну цільового признаяення жилого будинку в нежиле приміщення та його реконструкцію ОСОБА_1 надано дозвіл на переведення з житлового у нежитлове приміщення.(а.с 4).

Відповідно до ч.ч. 1, 2ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Так, позивачем прийнято рішення про переобладнання будинку для здійснення в ньому підприємницької діяльності.

Відповіднодо ст. 320 ЦК Українивласник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності.

Згідно до вимогст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Згідност. 8 ЖК УРСР переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених участині другійстатті 7 цього Кодексу.

Згідно ч. 2ст. 7 ЖК УРСР непридатні для проживання жилі будинки і жилі приміщення переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів

Суд зауважує, що чинні редакції ст.7та ст.8 ЖК УРСР були прийняті в 1983 році та не змінювались в подальшому. Із змісту вказаний статей вбачається, що вказані статті не регулюють питання переобладнання приміщень в нежитлові, які належать громадянам на праві приватної власності. Окрім цього, суд враховує, що ст. 11 Конституції СРСР від 07.10.1977 року, яка була чинною на момент прийняття ЖК УРСР, не передбачала вільного права власності громадян УСРС на нерухоме майно.

Відповідно до Постанови Верховноїради України від 12.09.1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР», встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституціїі законам України.

Таким чином, в діючому законодавстві України жодним чином не передбачено можливість реалізації громадянами України права на переведення житлового фонду в нежитловий для ведення підприємницької діяльності.

Згідност. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно дост. 42 Конституції України, кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Відповідно дост. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Згідно ст. 1 Протоколу №1 до Конвенціїпро захист прав та основоположних свобод, ратифікований в Україні 17.07.1997 року кожна фізична абоюридичнаособамає право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бутипозбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільстваіна умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, суд, при врегулюванні питання реконструкції свого житла та переведення його до нежилого фонду для ведення підприємницької діяльності регулюється Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вище зазначені норми права, обставини справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки ст.7та ст.8 ЖК УРСР по своєму сутнісному змісту не відповідають приписам Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свободв частині обмеження права громадина вільно володіти своїм майном та змінювати цільове використання житлових приміщень для діяльності, не повязаної із проживанням.

Так само, вказані норми уповноважують органи місцевого самоврядування приймати рішення про переведення в нежитловий фонд лише житло державного та громадського фонду, а не приватного житла. В свою чергу Закон України« Про місцевесамоврядування» так само не наділяє ради депутатів будь-якого рівня повноваженнями про переведення житлових приміщень приватної власності у нежитлові фонди.

Суд зазначає, що зміс тст. 383 ЦК Українине може розглядатися як загальна заборона громадянину на використання житлових приміщень у будь-якій підприємницькій діяльності, оскільки прямо забороняє лише здійснення промислового виробництва у житлових приміщень, що, в свою чергу, з урахуванням «принципу свободи» закріпленогомст. 19 Конституції України, не забороняє використання житлових приміщень у інших видах підприємницької діяльності, що не повязані з промисловим виробництвом.

Інших законодавчих заборон щодо використання житлових приміщень в підприємницькій діяльності після прийняття чинної Конституції Українив 1996 році та ратифікації Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод в 1997 році Верховна Рада України не приймала, відтак, загальне право громадянина використовувати майно, в тому числі нерухоме, в підприємницькій діяльності, відповідно дост. 320 ЦК України, не має законодавчих заборон і не може бути обмежено.

На підставі вище викладеного, ст. ст.7,8 ЖК України, ст.319,320,369,382,383 ЦК України, ст. 41 КУ, керуючись ст.ст.258, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Ольгинської селищної ради про визнання права власності на нежитлове приміщення, - задовольнити.

Визнати приміщення, з № 1 по № 15 , загальною площею 414,1 кв.м., які знаходяться на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 , нежитловими приміщеннями для ведення підприємницької діяльності.

Визнати за ОСОБА_1 , право власності на об"єкт нерухомості - нежитлові приміщення з № 1 по № 15, загальною площею 414,1 кв.м., які знаходяться на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 , для ведення підприємницької діяльності.

Оригінал рішення знаходиться в справі № 221/3881/19 та зберігється у архіві Волноваського районного суду Донецької області.

Апеляційна скарга на рішення подається до Донецького апеляційного суду через Волноваський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.І.Мохов