ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1431/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Садік Н.Д.

за участю: представника відповідача Шкодяка І.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/23415/18 за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2019 року (суддя Чевилюк З.А.) у цивільній справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення.

Заслухавши доповідача, пояснення представника учасника справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року КЕВ м. Хмельницький звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення.

В обґрунтування позову зазначав, що гуртожиток по АДРЕСА_1 належить державі в особі Міністерства оборони України та перебуває на балансі КЕВ м. Хмельницького.

Військовослужбовцю ЗС України ОСОБА_6 та членам його сім`ї була надана кімната № 82 в зазначеному гуртожитку. Згодом ОСОБА_6 розлучився та залишив гуртожиток, а його дружина ОСОБА_1 продовжує проживати у спірній кімнаті гуртожитку. Хоча остання втратила своє право на проживання, яке є похідним від права колишнього чоловіка на проживання у вказаній кімнаті, якому житло було надано в установленому законом порядку. Таким чином, відповідач порушує право держави в особі Міністерства оборони, КЕВ м. Хмельницький та безквартирних військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов. Відповідач відношення до МО України не має, на квартирному обліку не перебуває, ордеру на проживання не отримувала, а тому підлягає виселенню з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення.

А тому, позивач просив усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які незаконно проживають у житловому приміщенні - кімнаті АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2019 року у задоволенні позову КЕВ м. Хмельницький відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, КЕВ м. Хмельницький подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неналежну оцінку доказів по справі. Судом не взято до уваги, що позивач КЕВ м. Хмельницького не може реалізувати своє право щодо нерухомого майна через незаконне проживання в ньому відповідачів. Крім того, не враховано інформації наданої позивачем щодо перебування на квартирному обліку значної кількості військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов. Вважає, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням та підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на необґрунтованість апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що відповідно до свідоцтва про право власності гуртожиток, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить державі в особі Міністерства оборони України і знаходиться на балансі та обслуговуванні КЕВ м. Хмельницького, що є складовою частиною Міністерства оборони України та підпорядковується Західному територіальному квартирно-експлуатаційному управлінню (а.с. 13-14).

Згідно з витягом із домової книги про склад сім`ї та прописку від 19.02.2018 ОСОБА_1 - наймач, її донька ОСОБА_3 (1994 р.н.), донька ОСОБА_2 (1999 р.н.), малолітній онук ОСОБА_4 (2014 р.н.) зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 в одній кімнаті на четвертому поверсі п`ятиповерхового будинку з 2000 року, неповнолітній ОСОБА_4 - з 2014 року (а.с. 11).

ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_6 , військовослужбовцем Збройних сил України, шлюб розірвано 28.12.2004.

ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1 у зв`язку з одруженням, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 25.11.2016, серії НОМЕР_2 (а.с. 82-83).

Згідно з частиною другою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини четвертої цієї статті суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Згідно з частиною першою статті 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Стосовно виселення зі службового житла без надання іншого житлового приміщення, то, відповідно до статті 124 ЖК УРСР, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, … підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини друга та третя статті 64 ЖК).

Отже, право користування службовим жилим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) наймача є похідним від такого права останнього.

Однак стаття 125 ЖК УРСР визначає перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними (абзац сьомий статті 125 ЖК).

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»).

Вирішуючи питання про виселення відповідача суд повинен оцінити наслідки, співрозмірним буде вжиття заходу щодо виселення у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року), з точки зору втручання у право на повагу до житла.

Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції.

Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України),

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідача зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно виходив з того, що якщо припустити, що позивач діє з метою задоволення інтересів військовослужбовців і членів їх сімей, які згідно з абзацом третім частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями та перебувають на квартирному обліку, а відповідач ОСОБА_1 втратила право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням шлюбу з військовослужбовцем, членом сім`ї якого вона була, то пропорційність цій меті виселення відповідача, без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтовані сумніви, враховуючи непредставлення доказів забезпечення відповідача іншим житлом, наявності іншої нерухомості у власності, використання права на безоплатну приватизацію, позбавлення права користування житлом неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , 2014 року народження, який є онуком відповідача та сином одинокої матері ОСОБА_12 .

Отже, оскільки, як встановив суд першої інстанції, відповідач вселилась у кімнату в гуртожитку на законних підставах, постійно проживає і зареєстрована там, не має іншого житла на момент подання позову про виселення, є підстави стверджувати, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку є її житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

Крім того, суд першої інстанції правильно виходив з того, що звертаючись до суду з позовом про виселення, позивач вказав відповідачем лише ОСОБА_1 та зміст позовних вимог щодо виселення виклав лише щодо неї, при цьому, окремо вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , які наділені цивільною процесуальною правоздатністю та дієздатністю, не заявляв, доказів в підтвердження повноважень ОСОБА_1 діяти в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 не надав. В ході розгляду справи представник позивача позовні вимоги не змінював та не уточнював.

За змістом ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦК України).

Таким чином, постановляючи рішення, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Посилання апелянта на те, що суд не дав належної оцінки наявним матеріалам справи не можуть бути прийнятті колегією суддів, оскільки суд першої інстанції всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив докази у справі та дав їм оцінку відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, а у рішенні суду зазначені мотиви з яких суд взяв до уваги одні докази, а інші відхилив, а тому ці доводи апеляційної скарги фактично зводяться лише до переоцінки доказів, які суд апеляційної інстанції не вправі робити.

Інші доводи апеляційної скарги також не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач /підпис/ І.В. П`єнта

Судді: /підпис/ А.П. Корніюк

/підпис/ О.І. Талалай

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду І.В. П`єнта

________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Чевилюк З.А. Провадження № 22-ц/4820/1431/19

Доповідач - П`єнта І.В. Категорія № 44