ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року м. Херсон

Номер справи: 663/2980/16-ц

Номер провадження: 22-ц/819/1093/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Вейтас І.В.,

суддів: Бездрабко В.О.,

Кузнєцової О.А.,

секретар Шибінська А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу Фонду Державного майна України на рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 12 квітня 2019 року, у складі судді Клімченка М.І., повний текст рішення виготовлено 19 квітня 2019 року, у справі за позовом Фонду Державного майна України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування, іпотечного договору нерухомого майна недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Фонду Державного майна України, третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно та скасування державної реєстрації права власності

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 року Фонд державного майна України звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що постановою Одеського апеляційного господарського суду від 15.01.2015 року у справі №5024/1416/2011, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України було визнано за державою в особі Фонду державного майна України право власності на майно туристичної бази « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташоване в АДРЕСА_1 до складу якого належить, в тому числі, спальний корпус «Щ» 260,9 кв.м., спальний корпус «Ю» 260,9 кв.м. Право власності на вищезазначене майно 29.02.2016 року було зареєстровано за державою в особі Фонду державного майна України. В процесі підготовки вищевказаного майна до передачі в оренду було виявлено, що право власності на частину майна, а саме: спальний корпус «Щ» 260,9 кв.м. та спальний корпус «Ю» 260,9 кв.м. зареєстровано на підставі договору дарування №850 від 18.09.2014 року за ОСОБА_1 . Крім того, на зазначені об`єкти нерухомого майна накладено заборону відчуження до виконання/припинення/розірвання договору іпотеки. Підставою виникнення обтяження вказано іпотечний договір №612 від 04.06.2016 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Враховуючи те, що право державної власності на вищевказане майно було визнано рішенням суду від 15.01.2015 року, майно за Фондом було зареєстровано 29.02.2016 року, а договір іпотеки був укладений 04.06.2016, то укладаючи цей договір сторони мали знати, що порушують цим право державної власності на об`єкти нерухомого майна спальний корпус «Щ» 260,9 кв.м. та спальний корпус «Ю» 260,9 кв.м. туристичної бази « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Просив визнати недійсним договір дарування №850 від 18.09.2014 нерухомого майна, що розташоване в АДРЕСА_1 , а саме спального корпусу «Щ» 260,9 кв.м. та спального корпусу «Ю» 260,9 кв.м. Визнати недійсним іпотечний договір №612 від 04.06.2016 року нерухомого майна, що розташоване в АДРЕСА_1 , а саме спального корпусу «Щ» 260,9 кв.м. та спального корпусу «Ю» 260,9 кв.м., стягнути судові витрати.

28.12.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до Фонду державного майна України, третя особа ОСОБА_2 в якій позивач за зустрічним позовом просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/1 частин спального корпусу «Щ» 260,9 кв.м. та спального корпусу «Ю» 260,9 кв.м. туристичної бази « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яка розташована по вул. АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 Лазурне Скадовського району Херсонської області та скасувати державну реєстрацію права власності Фонду державного майна України на вказане майно. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що на час ухвалення рішення місцевим господарським судом право власності на частину спірного майна було зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, а на час винесення апеляційним господарським судом постанови за ОСОБА_1 на підставі договору дарування. Рішеннями господарських судів вирішена доля майна, яке набуте на підставі правочину і зареєстроване за ОСОБА_1 , який у розгляді справи участі не приймав. В судовому порядку неправомірність набуття ОСОБА_1 права власності на спальний корпус «Щ» 260,9 кв.м. та спальний корпус «Ю» 260,9 кв.м. встановлена не була. Зазначає, що рішенням апеляційного господарського суду витребувано з володіння Херсонського обласного приватного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Херсонтурист» майно туристичної бази «Чорномор», що складається у тому числі із спального корпусу «Щ» 260,9 кв.м. та спального корпусу «Ю» 260,9 кв.м, тобто вирішене питання про витребування майна у особи, в якої це майно фактично відсутнє.

Ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 20.06.2018 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Фонду державного майна України, третя особа ОСОБА_2 , про визнання права власності на нерухоме майно та скасування державної реєстрації права власності до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 12 квітня 2019 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів, оскільки, як вбачається з договору дарування від 18.09.2014 року відчужуване нерухоме майно із туристичної бази «Чорномор» - спальні корпуси літ.Щ, літ.Ю належали ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22.06.2011 року приватним нотаріусом Херсонського нотаріального округу Новіковою Л.В. за реєстровим №1259. У зв`язку з цим визнання недійсними договору дарування та договору іпотеки не породжують правових наслідків, які б відповідали викладеній у позовній заяві меті, оскільки право власності у ОСОБА_3 виникло на підставі договору купівлі-продажу від 22.06.2011 року, який на даний час є чинним, питання про визнання його недійсним позивачем не порушувалось. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що захист порушеного права власності держави має вирішуватися за іншими нормами цивільного законодавства та іншими позовними вимогами.

Фонд Державного майна України, не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні первісного позову, в апеляційній скарзі вказує, суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позову про визнання недійсними договору дарування від 18.09.2014 року та договору іпотеки від 04.06.2016 року, оскільки майно, яке є предметом вказаних договорів зареєстровано за державою Україна в особі Фонду державного майна з 29.02.2016 року. Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення первісного позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Мусулевський А.А. представник ОСОБА_1 вважає рішення суду законним та обґрунтованим, вказує, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у позивача за зустрічним позовом в даному випадку існує право на віндикаційний позов, що забезпечить захист прав та інтересів не тільки особи, яка вважає себе власником майна, а й добросовісних набувачів. Звертає увагу на тому, що наявність обставин, на які позивач посилався у первісному позові, як на підставу недійсності оспорюваних правочинів дарування та іпотеки, а саме їх недійсність у зв`язку з порушенням публічного порядку (ст.228 ЦК України), Фондом державного майна України доведено. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник ОСОБА_2 адвокат Панченко І.В. вказує, що позивач за первісним позовом не був власником спірного майна та стороною у договорах дарування та іпотеки на момент їх укладення, і не довів суду існування встановлених законом підстав для визнання спірних договорів недійсними. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи слідує, що18.09.2014 року ОСОБА_3 за договором дарування передав безоплатно, а ОСОБА_1 прийняв у власність нерухоме майно із туристичної бази «Чорномор» - спальний корпус «Щ» загальною площею 260,9 кв.м. та спальний корпус «Ю» загальною площею 260,9 кв.м., що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіним М.М. 18.06.2014 року та зареєстровано в реєстрі за № 850 (а.с.108 т.1)

З вказаного договору дарування вбачається, що відчужуване нерухоме майно: спальний корпус «Щ» загальною площею 260,9 кв.м. та спальний корпус «Ю» загальною площею 260,9 кв.м., належало дарувальнику ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22.06.2011 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л.В.

Згідно акту-прийому передачі від 12 вересня 2011 року частини нерухомого майна туристичної бази « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 , Херсонське обласне Закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях «Херсонтурист» (продавець) продав (передав у власність), а покупець ОСОБА_3 купив (прийняв у власність) частину об`єктів нерухомого майна: спальний корпус «Щ» загальною площею 260,9 кв.м. та спальний корпус «Ю» загальною площею 260,9 кв.м. (а.с.145 т.2)

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 15.01.2015 року у справі №5024/1416/2011 за позовом прокурора Скадовського району Херсонської області в інтересах Держави в особі Фонду державного майна України до Приватного Херсонського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Херсонтурист», ТОВ «Жемчужина», ТОВ «Каіс Марін», ПП «Власта-Агро», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів Федерація професійних спілок України», визнано за державою в особі Фонду державного майна України право власності на майно, розташоване в Скадовському районі АДРЕСА_1 , до складу якого належить, в тому числі, спальний корпус «Щ» 260,9 кв.м. та спальний корпус «Ю» 260,9 кв.м.; витребувано з володіння Херсонського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Херсонтурист» майно, в тому числі спальний корпус «Щ» 260,9 кв.м. та спальний корпус «Ю» 260,9 кв.м. (а.с. 10-19 т.1)

Розпорядженням Кабінету Мінстрів України від 26 жовтня 2016 року віднесено туристичну базу «Чорномор» по АДРЕСА_1 Лазурне Скадовського АДРЕСА_2 Херсонської області до сфери управління Фонду державного майна з метою подальшої передачі в оренду (а.с.24 т.1)

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.11.2016 року вбачається наступне:

туристична база «Черномор», розташована за адресою АДРЕСА_3 смт АДРЕСА_4 Лазурне, вул. Набережна, АДРЕСА_1 належить Фонду державного майна України на праві державної власності на підставі рішення Одеського апеляційного господарського суду. Дата державної реєстрації 29.02.2016 року;

із туристичної бази «Чорномор» складова частина спальний корпус «Щ» загальною площею 260,9 кв.м., спальний корпус «Ю» загальною площею 260,9 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_3 належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 18.09.2014 року;

із туристичної бази «Чорномор» складова частина спальний корпус «Щ» загальною площею 260,9 кв.м., спальний корпус «Ю» загальною площею 260,9 кв.м., розташовані за адресою АДРЕСА_3 передані в іпотеку ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки від 04.06.2016 року та накладено заборону відчуження нерухомого майна до виконання договору (а.с. 21-23 т.1).

Звертаючись до суду з даним позовом Фонд державного майна України, вказав як підставу для визнання договору дарування від 18.09.2014 року та іпотечного договору № 612 від 04.06.2016 року недійсними те, що вказані правочини порушують публічний порядок, оскільки вони були спрямовані на незаконне заволодіння майном держави.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів, оскільки визнання недійсними договору дарування та договору іпотеки не породжують правових наслідків, які б відповідали викладеній у позовній заяві меті.

Цивільним Кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 07 листопада 2012 року № 6-107цс12, від 10 червня, 2015 року № 6-348цс15, від 13 травня 2015 року № 6-67цс15.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Аналогічні роз`яснення викладено у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Установивши, що позивач Фонд державного майна України не був стороною оспорюваного договору дарування від 18.09.2014 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги щодо визнання вказаного правочину недійсним у спосіб, обраний позивачем задоволенню не підлягають.

Таким чином, Фонд державного майна України, вважаючи себе власником спірного майна, може задовольнити свої вимоги лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

За таких обставин підстав для скасування чи зміни рішення суду колегія суддів не вбачає.

Рішення суду в частині вирішення зустрічного позову ніким не оскаржується, тому колегією суддів в силу принципу диспозитивності не перевіряється.

Відповідно до п.в ч.4 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції ухвалюючи постанову за результатами розгляду апеляційної скарги зазначає про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Від представника ОСОБА_2 адвоката Панченка І.В. надійшла заява про покладення на позивача судових витрат понесених ОСОБА_2 у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції. Заявник вказує, що ОСОБА_2 було укладено договір № 16-19ю про надання правової допомоги від 23.09.2019 року з адвокатом Панченко І.В. та на підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу, понесених ним при розгляді справи в суді апеляційної інстанцій в розмірі 5 000 грн, надано докази, зокрема: договір про надання професійної правничої допомоги від 23.09.2019 року, детальний опис наданих послуг (виконаних робіт) та акт приймання-передачі послуг по договору, а також квитанцію до прибуткового касового ордера від 27.09.2019 року, про оплату клієнтом відповідачем вартості наданих послуг за договором у розмірі 5 000 грн.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із статтею 141 ЦПК України у разі відмови в позові, витрати, на професійну правничу допомогу, покладаються на позивача.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотання сторони, зменшити розмір витратна правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, яка підлягає розподілу між сторонами.

Від учасників справи будь-яких клопотань щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги, що понесені ОСОБА_2 не надходило.

В зв`язку з тим, що в задоволенні апеляційної скарги Фонду державного майна України відмовлено, судові витрати понесені відповідачем ОСОБА_2 в зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покладаються на позивача.

Керуючись ст.367, п.1ч.1 ст.374, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, Херсонський апеляційний суд у складіколегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Фонду Державного майна Українизалишити без задоволення.

Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 12 квітня 2019 року в частині вирішення первісного позову Фонду Державного майна України залишити без змін.

Стягнути з Фонду Державного майна України на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий І.В. Вейтас

Судді: В.О. Бездрабко

О.А. Кузнєцова

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2019 року

Суддя: І.В. Вейтас