П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа: приватне акціонерне товариство «Ренесанс життя» про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року позивач звернувся з позовом до ПАТ «ОТП Банк» з вимогою про визнання кредитного договору недійсним, обґрунтовуючи його наступним:

04 вересня 2013 року між сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту на загальну суму 35 650,00 грн., строком на 60 місяців, терміном повернення до 04.09.2018 року, під процентну ставку - 15% річних. Але при укладенні такого договору були порушені права позивача як споживача банківських послуг, оскільки працівниками банку не було надано позивачу повної та достовірної інформації про умови видачі кредиту ні в усній ні в письмовій формі. Крім того, позивач вважає незаконним встановлення п.1.4.4 оспорюваного договору умови щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, а саме: за послуги, які супроводжують кредит, як компенсація супутніх послуг банку за рахунок позивача. Оскільки банком не дотримано імперативних вимог, передбачених ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», це є підставою для визнання такого договору недійсним. Вказує на те, що укладений договір був типовим, і з пояснень працівників банку вбачалось, що в разі не погодження позичальника з його умовами, такий позичальник кредит не отримає, таким чином існують підстави вважати, що умови договору є несправедливими. На підставі викладеного позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір, укладений сторонами 04.09.2013 року.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 06 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Оскаржуване рішення вважає незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене судом при неповному та неправильному з`ясуванні обставин, які мають значення для справи, що у свою чергу призвело до порушення норм матеріального та процесуального права. Обґрунтував скаргу тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що обґрунтування позову надумане та правові підстави для визнання недійсним кредитного договору відсутні. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Позивач, звертаючись до суду, свій позов обґрунтував тим, що при укладенні договору порушені його права як споживача послуг, оскільки працівниками банку не надано повної та достовірної інформації про умови кредитування перед його укладенням та під час укладення, а його підпис не свідчить про належне ознайомлення з умовами договору. На момент укладення спірного договору позивач не мав можливості об`єктивно оцінити умови договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які вона отримає в результаті його підписання. Крім того вважає незаконними встановлення пунктом 1.4.4 договору сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, а тому банком недотримані імперативні вимоги, що є підставою за правилами ст. 215 ЦК України для визнання вказаного договору недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Доказів того, що під час підписання оспорюваного кредитного договору позивач була обмежена у праві вибору кредитної установи та умов кредитування, чи що є інші умови, які є несправедливими, матеріали справи не містять. За таких умов посилання позивача не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи.

З наведеною позицією суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи що такий висновок відповідає встановленим обставинам та вимогам матеріального права, доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до викладення обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, висновки суду першої інстанції не спростовують.

Положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (правова позиція, викладена Верховним Судом України у постанові від 25 вересня 2013 року у справі № 6-80цс13). Проте наявності таких обставин і підстав судом не встановлено.

Апелянт посилається на ненадання банком перед укладенням та в момент укладення договору необхідної інформації, передбаченої ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а сама позивач була обмежена у можливості ознайомлення з умовами договору. В той же час колегія суддів зауважує, що на доведення таких посилань до суду не було представлено жодного належного та допустимого доказу. За таких умов твердження позивача, які вона поклала в основу своєї позиції, не були належним чином доведені в ході розгляду справи, відтак не можуть бути прийняті судом. За змістом оспорюваного кредитного договору сторони погодили та визначили усі істотні умови на час його підписання, позивач погодився на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, докази того, що волевиявлення сторін на укладання і підписання кредитного договору не було вільним, в матеріалах справи відсутні. Крім того оспорюваний позивачем договір не суперечить вимогам законодавства, встановленим для договорів даного виду, доказів недійсності договору не надано, зокрема із заявлених підстав із посиланням на ст. 230 ЦК України, не встановлено таких і судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає безпідставними й доводи апелянта в частинінеповноти та неправильності з`ясування обставин, які мають значення для справи. В своєму рішенні суд першої інстанції ретельно оцінив представлені позивачем докази, за результатами чого прийшов до обґрунтованого висновку про те, що стороною позивача не було належним чином доведено тих обставин, на які вона посилалася як на підставу несправедливості умов кредитного договору. Колегія суддів відзначає, що у відповідності до ст.78 ЦК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивач обов`язку доказування таких обставин у відповідності до зазначених матеріальних норм не виконав, що і було зазначено судом першої інстанції, а доводи апелянта з цього приводу висновок суду в цій частині не спростовують.

Посилання апелянта на положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», який передбачає обов`язок кредитодавця повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), також не може бути підставою для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору. Так, підписуючи оспорюваний договір, позивач зазначив, що ознайомлений у письмовій формі і банк надав їй повну, достовірну та вичерпну інформацію про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, його особливості, переваги та недоліки.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про обґрунтованість позиції суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову. Позиція апелянта та його доводи не були належним чином доведені та не ґрунтуються на положеннях закону, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог. Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Д.О. Таргоній

К.П. Приходько