Справа № 345/397/19
Провадження № 22-ц/4808/1098/19
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач Василишин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Максюти І.О., Горейко І.О.,

секретаря Капущак С.В.,

за участю представника

апелянта ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 04 червня 2019 року в складі судді Кардаш О.І., ухвалене у м. Калуш, у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 20 лютого 2014 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №б/н, за умовами якого їй було надано кредит у розмірі 3 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Умови кредитного договору боржник не виконала, внаслідок чого станом на 13 січня 2019 року в неї утворилася заборгованість в сумі 13 052,52 грн, з яких: 3 815,42 грн проценти за користування кредитом, 8 139,36 грн пеня, 500,00 грн штраф (фіксована частина), 597,74 грн штраф (процентна складова),яку позивач просив стягнути на свою користь з відповідача.

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Зустрічний позов мотивований тим, що кредитний договір укладено з порушенням статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» щодо надання фінансовою установою клієнту повної, об`єктивної та достовірної інформації про додаткові фінансові послуги та умови їх надання, що забезпечує правильне розуміння суті фінансових послуг без нав`язування їх придбання, з дотриманням вимог законодавства про захист прав споживачів.

Банк, при укладенні договору, порушив частину першу статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо права споживача до замовлення послуги на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про послуги, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору.

Посилаючись на те, що банк, не повідомивши її належним чином про умови кредитування та укладення договору шляхом приєднання, порядок встановлення та зміни тарифів, розміру кредитного ліміту, розміру та порядку нарахування пені та штрафів, ввів її в оману щодо істотних умов кредитного договору, просила визнати недійсним кредитний договір від 20 лютого 2014 року, укладений між нею та АТ КБ «ПриватБанк» з моменту його укладення.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 04 березня 2019 року вищевказані позови об`єднано в одне провадження.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 04 червня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору № б/н від 20 лютого 2014 року в розмірі 4 913,16 грн.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 1 921,00грн судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції не дослідив зміст умов та правил надання банківських послуг та тарифи банку, не дослідив чи надавала вона згоду на підписання даних документів.

Місцевий суд не проаналізував норму кредитного договору про стягнення штрафу на її відповідність нормам Конституції України та відповідність нормам цивільного законодавства.

Крім того, суд першої інстанції не мотивував рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову.

Вважає, що дана справа не мала розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки становить значний суспільний інтерес, також суд не з`ясував думку сторін щодо необхідності саме такого розгляду.

У зв`язку з вищенаведеним, просить оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов у цій частині задоволити.

АТ КБ «ПриватБанк» відзив на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України не подавало.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з вищенаведених підстав.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку був повідомлений, а тому колегія суддів вважала за можливе слухати справу у його відсутності на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги в частині зустрічного позову з наступних підстав.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 04 червня 2019 року в частині вирішення первісного позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 20 лютого 2014 року повернути апелянту у зв`язку із несплатою судового збору.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд переглядає рішення Калуського міськрайонного суду від 04 червня 2019 року тільки в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів з приводу недійсності укладеного договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 лютого 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №б/н, за умовами якого ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 3 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 8).

ОСОБА_2 в попередньому засіданні апеляційного суду підтвердила, що дійсно підписувала заяву-анкету на отримання кредиту та по мірі можливості його погашала.

За змістом даної анкети-заяви (а.с. 8), позивач погодилася з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, умовами і правилами надання банківських послуг та тарифами банку становить договір про надання банківських послуг.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що банк, укладаючи оспорюваний кредитний договір, ввів її в оману щодо умов договору, що є підставою для визнання договору недійсним.

Разом з тим, згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

ОСОБА_2 не надала, а матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів».

Умови кредитного договору були доведені позичальнику у письмовому вигляді шляхом підписання анкети-заяви, підписавши яку, вона погодилася з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, умовами і правилами надання банківських послуг та тарифами банку становить договір про надання банківських послуг.

Як вбачається із виписки по картковому рахунку ОСОБА_2 , з часу укладення кредитного договору остання здійснювала користування кредитними коштами та погашала кредитну заборгованість, що також вказує на те, що вона була ознайомлена з умовами договору та погоджувалась з ними. (а.с. 87-88).

Отже, матеріали справи не дають підстав вважати, що дії банку при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку відповідача, який був би спрямований на введення споживача в оману.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилась з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору.

Нерозуміння позичальником запропонованих банком умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення, щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, в даному випадку, не свідчить про укладенням угоди під впливом обману.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, апелянт також посилається як на форму умислу банку - дрібний шрифт документів, неналежне оформлення документів, умовчування фахівців щодо істотних умов договору, однак доказів, які підтверджують такий умисел та умисні дії працівників банку при укладенні договору, апелянтом не представлено.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом першої інстанцій при розгляді даного позову неправильно застосовано норми матеріального права чи порушені норми процесуального права, оскільки зводяться до переоцінки доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права. Інші доводи апеляційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в частині зустрічного позову залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 04 червня 2019 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2019 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: І.О. Максюта

М.Д. Горейко