Єдиний унікальний номер справи 759/6891/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, заміну сторони у зобов'язанні та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк» про визнання договору про відступлення права вимоги, заміну сторони у зобов'язанні дійсним,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, обґрунтовував наступним:

04.08.2017 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого сторони погодили, що первісний кредитор відступає в повному обсязі право вимоги за грошовими зобов'язаннями, боржником яких є ОСОБА_2, а новий кредитор приймає у повному обсязі право вимоги, належне первісному кредитору. Одночасно із укладенням договору ОСОБА_1 сплатив грошові кошти у сумі 10 000,00 грн. на користь первісного кредитора. Таким чином право вимоги за судовими рішеннями за грошовими зобов'язаннями перейшло до нового кредитора, яким став ОСОБА_1 Позивач вважає, що укладений договір містить ознаки договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Відповідно до ст. 1077 ЦК України сторонами за договором факторингу є фактор, який передає грошові кошти або зобов'язується це зробити, та клієнт, який відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). В той же час фактором може бути виключно банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, фактор повинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ. Оскільки у ОСОБА_1 відсутній вищевказаний статус, позивач просив суд визнати такий договір недійсним.

У вересні 2018 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, який мотивував тим, що предметом договору від 04.08.2018 року про відступлення права вимоги та заміну сторони у зобов'язанні є відступлення первісного кредитора на користь ОСОБА_1 право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором та судовими рішеннями. Твердження первісного позивача про те, що укладений між сторонами договір є договором факторингу, вважає помилковим. У відповідності до ст. 512, 513 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним свої прав іншій особі за правочином цесії (відступлення права вимоги). При цьому чинне законодавство не містить особливих вимог для сторін такого договору, відтак жодних порушень вимог закону при укладенні вказаного договору допущено не було. В той же час боржник оспорює такий договір, у зв'язку з чим ОСОБА_1 просив визнати спірний договір дійсним.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 04 березня 2019 року первісний позов задоволений, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважає, що зазначене рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права і є необґрунтованим. Вказує на те, що судом не в повній мірі та неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, а саме: фактично відмінність договору факторингу від договору цесії є те, що обов'язковою умовою договору факторингу є здійснення оплата первісним кредитором (банк) новому кредитору (фактор), при цьому таку оплату здійснює саме клієнт (первісний кредитор), а не навпаки. Оскільки жодного положення з цього приводу укладений договір не містить, висновки суду щодо того, що такий договір є договором факторингу а не договором цесії, не відповідають ні вимогам закону, ні обставинам справи. За таких умов розповсяжєення на нього вимог до іншого роду правочинів є безпідставним. На підставі зазначеного просив рішення суду про задоволення первісного позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні такого позову відмовити.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам вказане рішення не відповідає.

Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України)

Задовольняючі позовні вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та заміну сторони у зобов'язанні, суд виходив з того, що за своєю юридичною природою укладений між сторонами договір є договором саме факторингу. Оскільки фактором при укладанні такого договору має виступати банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, а у ОСОБА_1, такий статус відсутній, суд прийшов до висновку про те, що договір суперечить актам цивільного законодавства, відтак є недійсним. З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитись не може.

Чинним законодавством України передбачена можливість укладення сторонами як загального договору відступлення права вимоги (цесії) так і його спеціального різновиду (факторингу), якій по відношенню до договору цесії має певні спеціальні умови. Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно договору факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу (вказана правова позиція була наведена в постанові Верховного суду України від 06.07.2015 р. у справі №6-301цс15). Відповідно, здійснення фінансування первісного кредитора шляхом купівлі у нього новим кредитором права грошової вимоги, що, зокрема, допускається за договором факторингу (ч. 1 ст. 1084 ЦК України), за відсутності обов'язку у первісного кредитора сплачувати новому кредитору винагороду за надання таких послуг не є підставою для кваліфікації укладеного правочину як договір факторингу. Відсутність такої специфічної умови в спірному договорі обумовлюється неможливістю вважати вказаний договір саме договором факторингу, тим паче що жодного посилання на факторинг ні оскаржуваний договір ні інші матеріали справи не мають. Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов'язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків. Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30.01.2018 року по справі №910/7038/17. Оскільки оскаржуваний договір не містить вищезазначених елементів, колегія суддів апеляційного суду вважає, що між відповідачами було укладено загальний договір цесії, відтак підстави для застосування до нього спеціальних умов факторингу відсутні. Таким чином правова підстава, яку позивач поклав в основу своїх вимог, не відповідає ні обставинам справи, ні вимогам закону, на що, однак, суд першої інстанції увагу тне звернув.

Окрім зазначеного колегія суддів апеляційного суду вважає, що позов не підлягає задоволенню також й з огляду на наступне:

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином предметом судового розгляду можуть бути лише вимоги сторони щодо захисту її порушених невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів, за результатами розгляду якого суд має й визначити, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого вона звернулася до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Зважаючи на викладене, правом на оскарження договору володіє виключно або його сторона, або особа, чиї права або інтереси порушені таким договором. Враховуючи те, що позивач не є стороною оспорюваного ним правочину, єдиною підставою для його вимоги щодо визнання такого договору недійсним в судовому порядку є доведення факту порушення його прав і законних інтересів даним договором. Зважаючи на те, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора виключно в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав; згідно зі ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимог нового кредитора ті самі заперечення, що і до вимог первісного кредитора; згідно ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуваний договір жодним чином не може впливати на обсяг прав, свобод та інтересів боржника у зобов'язанні. За таких умов останній не володіє правом на оскарження такого договору, а заявлений позов не підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України на вказані вище положення закону, обставини справи та правові висновки Верховного Суду уваги не звернув, що призвело до невірного вирішення ним позовних вимог. У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволення первісного позову підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відповідач оскаржує рішення суду лише в частині первісного позову, відтак підстави для перегляду рішення суду щодо зустрічного позову в даному випадку відсутні.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 березня 2019 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, заміну сторони у зобов'язанні, скасувати та ухвалити по справі нове рішення суду.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, заміну сторони у зобов'язанні відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П.Приходько