П О С Т А Н О В А

іменем України

09 жовтня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 20 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що у лютому 2009 року він домовився із відповідачем ОСОБА_2 , що останній продасть йому гараж, розташований на АДРЕСА_1 за 3000 доларів США. Вказував, що 17 лютого 2009 року він заплатив відповідачу грошові кошти в розмірі 2000 доларів США та 8000 грн., про що відповідач надав йому розписку. Зазначав, що ОСОБА_2 обіцяв йому переоформити на його гараж, але цього не зробив проте 01 жовтня 2016 року надав на його ім`я довіреність на переоформлення гаража, однак не на АДРЕСА_1 на АДРЕСА_2 , пояснюючи це тим, його гараж з проспекту перенесли на вул.Булаховського , та передав йому також договір купівлі-продажу цього гаража на проспекті Палладіна 15 від 20 жовтня 1994 року. У листопаді 2017 року КП «Київблагоустрій» на підставі доручення Департаменту міського благоустрою КМДА від 22 листопада 2017 року демонтував його гараж на АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю дозвільної документації. З огляду на викладене, посилаючись на ст.1212 ЦК України, просив стягнути з відповідача на його користь безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 79780 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 20 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що суд не врахував відсутність у відповідача будь-якої дозвільної документації на гараж і як наслідок безпідставного заволодіння його грошима, в результаті чого він залишився і без гаража і без грошей. Про відсутність документації на гараж він дізнався лише у січні 2018 року, отримавши пояснення з департамента міського благоустрою КМДА щодо дій по демонтажу гаража.

- 2 -

Відповідач ОСОБА_2 01 жовтня 2019 року подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне та обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

07 жовтня 2019 року до суду надійшли додаткові пояснення позивача щодо обставин, викладених у відзиві відповідача на апеляційну скаргу.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позовустановить 79780 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справиздійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 17 лютого 2009 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 2000 доларів США та 8000 грн. за гараж, який як вказано у розписці знаходиться в кооперативі Екологія 4 за адресою АДРЕСА_1 , про що відповідач надав йому розписку від 17 лютого 2009 року.

Також встановлено, що договір купівлі-продажу гаража між сторонами укладений не був. Позивач користувався металевим гаражем до листопада 2017 року, коли гараж був демонтований КП «Київблагоустрій» за дорученням Департаменту міського благоустрою КМДА з огляду на відсутність дозвільної документації на гараж.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів, суд обгрунтовував свої висновки відсутністю передбачених законом підстав для їх задоволення. При цьому суд виходив із відсутності доказів безпідставності набуття відповідачем ОСОБА_2 грошових за рахунок позивача без достатніх підстав.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не

- 3 -

визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.2 ст.1212 ЦК України).

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч.3 ст.1212 ЦК України).

Отже, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків ст.11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі (ст.205 ЦК України). Згідно п.3 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що 17 лютого 2009 року позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 2000 доларів США та 8000 грн.за гараж по АДРЕСА_1.

Також судом встановлено, що договір між сторонами щодо купівлі гаража відсутній, як і взагалі відсутні докази про наявність у відповідача ОСОБА_2 права власності на гараж і відповідно права на його відчуження іншій особі.

Наведене у свою чергу свідчить про те, що за відсутності відповідного договору між сторонами та правовстановлюючих документів на гараж, відповідач отримав від позивача грошові кошти без достатньої правової підстави.

Викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи відповідача ОСОБА_2 про законність отримання ним коштів від позивача є необгрунтованими, з викладених вище підстав. Відхиляючи такі доводи колегія суддів враховує, що відповідач ОСОБА_2

- 4 -

всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції жодного доказу на підтвердження наявності у нього права власності на спірний гараж.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 лютого 2009 року відповідач отримав грошові кошти від позивача у розмірі 2000 доларів США та 8000 грн.за гараж без достатніх правових підстав, що у свою чергу свідчить про порушення прав позивача.

Проте, колегія суддів прийшла до висновку, що права ОСОБА_1 захисту не підлягають з огляду на пропуск ним строку звернення до суду за захистом свого права.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

За змістом даної норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Встановлено, що передача грошових коштів відбулася 17 лютого 2009 року. Отже, саме з цієї дати слід обраховувати перебіг позовної давності, оскільки передаючи відповідачу грошові кошти без укладання договору встановленої законом форми та змісту, без з`ясування наявності у відповідача правовстановлюючих документів на гараж, без доказів членства відповідача у кооперативі, позивач діяв на свій страх та ризик і відповідно міг довідатися про

- 5 -

безпідставність передачі коштів і як наслідок порушення свого права та особу яка його порушила.

Даний позов пред`явлено ОСОБА_1 до суду 20 вересня 2018 року, що стверджується датою реєстрації позову в суді, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності і клопотання про його поновлення до суду першої інстанції не подавалося.

Відповідачем подано до суду першої інстанції письмову заяву про застосування строку позовної давності.

За таких обставин з огляду на те, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогою про повернення безпідставно набутих коштів, поновити який позивач не просить, а також враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд застосовує позовну давність і відмовляє у позові з цих підстав.

Колегія суддів відхиляє як необгрунтовані доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 і його додаткових пояснень про те, що строк позовної давності слід обраховувати із січня 2018 року, коли він дізнався про відсутність документації на гараж, отримавши відповідь з Департамента міського благоустрою КМДА щодо демонтажу гаража.

Судом незаперечно встановлено, що після передачі позивачем грошей 17 лютого 2009 року, відповідачем не було вчинено жодної дії по оформленню прав позивача на гараж, не надано позивачу жодного документа щодо щодо наявності у нього прав на гараж, не вирішено питання про членство позивача у кооперативі, що у свою чергу свідчить про порушення прав позивача, оскільки кошти передавалися саме за гараж, а не за інше майно. Саме з цього моменту позивач міг довідатися як про порушення свого права, так і про особу, яка його порушила.

Однак, незважаючи на це, позивач на протязі близько 9 років не звертався до суду для повернення грошових коштів, безпідставно переданих відповідачу, пропустивши строк позовної давності.

При цьому посилання позивача на те, що він не оформив права на гараж тому, що відповідач на протязі всього цього періоду просив зачекати чи ігнорував його, а він в цей час користувався металевим гаражем у кооперативі, а тому не пропустив строк позовної давності, колегія суддів відхиляє як безпідставні з наступних міркувань.

Як вище вказувалося перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, де Верховний Суд України, скасовуючи судові рішення у справі, послався на хибність висновків суду про звернення позивача в межах позовної давності, оскільки з моменту укладення оспорюваного договору у 2006 році і до звернення до суду у 2015 році пройшло 8 років, а позивач не довів, що він не мав об`єктивної можливості довідатися про порушення свого праваі саме з цієї причини не звернувся за його захистом до

- 6 -

суду.

Колегія суддів прийшла до висновку, що вданій справі позивач з моменту передачі грошей 17 лютого 2009 року без достатніх правових підстав мав об`єктивну можливість довідатися про порушення свого права та про особу яка його порушила, що у свою чергу свідчить про пропуск ним строку позовної давності.

Посилання у скарзі на те, що 01 жовтня 2016 року надав на його ім`я довіреність на переоформлення гаража, однак не на АДРЕСА_1 на АДРЕСА_2 не мають правового значення, оскільки це інший об`єктмайна, який не має ніякого відношення до гаража по АДРЕСА_1 , за який як вказано у розписці позивачем передавалися гроші.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 20 березня 2019 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: