ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/1339/19 Номер провадження 22-ц/814/2252/19Головуючий у 1-й інстанції Куц Т.О. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Абрамова П.С., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Кальник А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 11 червня 2019 року, ухваленого суддею Куц Т.О.,

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики у сумі 17000 євро, що на момент звернення до суду згідно курсу НБУ (1євро - 32,63) становить 554710 грн., три проценти річних від простроченої суми, що становить 864 євро, та на момент звернення до суду складає 28192,32 грн., а також судові витрати зі сплати судового збору та за надану правову допомогу.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 11 червня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики у сумі 16800 Євро, що у гривневому еквіваленті згідно облікової ставки НБУ станом на 17 вересня 2018 року становить 552 837,60 грн., три проценти річних у розмірі 860,63 євро, гривневий еквівалент яких становить 28329,75 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 6168,20 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

З рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач ОСОБА_1 , оскарживши його в апеляційному порядку. У поданій апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права прохає скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що отримав позику у ОСОБА_2 разом зі своїми батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у 2009 році у розмірі 9000 доларів США. Після закінчення строку договору ОСОБА_2 погодилася відтермінувати строк повернення боргу на невизначений час. Взимку 2014 року позивачка почала вимагати повернення боргу, оскільки в неї захворів батько. Восени 2015 року він був змушений продати квартиру та повернув позивачці 5200 доларів США, про що остання написала розписку. Протягом двох наступних років він кожного місяця повертав їй по 100 доларів США. Наприкінці 2017 року позивач забажала повернення боргу в євро. Загальна сума боргу, що він повернув позивачці, складає 9000 доларів США та 300 євро. На думку позивачки, залишок боргу складає 17000 євро, оскільки нараховані відсотки за довго тривалість, з чим він не погодився та просив її надати розписку про отримані суми в рахунок повернення боргу, на що ОСОБА_2 відмовилася, а відповідач припинив виконувати договір.

Через деякий час з метою визначення кінцевої суми боргу та підписання нового договору з більш чіткими умовами він призначив зустріч з позивачкою, на якій його зустріли троє чоловіків кримінальної зовнішності та, погрожуючи фізичною розправою йому та членам його родини, змусили написати розписку, на яку посилається позивачка.

Після чого він звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою про скоєння злочину. Після викликів до поліції позивачка звернулася до нього з проханням забрати заяву та вирішити питання мирним шляхом, тому він забрав заяву, а справа була закрита. Через деякий час позивачка звернулася до суду з даним позовом, що вказує на її недоброчесність.

Зазначені обставини були викладені ним у відзиві на позовну заяву. Він також планував просити суд викликати своїх батьків та дружину у судове засідання, проте оскільки не проживає за адресою реєстрації, повістки від суду не отримував, у судове засідання не з`явився, тому не міг надати свої письмові докази, заперечення та заявити про виклик свідків.

Як вказує відповідач, зазначені обставини вплинули на ухвалення судом рішення, яке він вважає незаконним та несправедливим.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 прохає залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення місцевого суду, яке вважає законним та обґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_6 , відповідача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_7 , перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, з огляду на таке.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 28 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі 17000 євро, а позичальник зобов`язався повністю повернути позику 01 січня 2017 року. Про що відповідач ОСОБА_1 написав розписку, якою він підтвердив отримання від ОСОБА_2 грошей у вищевказаній сумі 17000 євро (а.с.7).

Відповідно до розписки від 15.03.2015 року ОСОБА_2 отримала в рахунок боргу по договору с ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 кошти у розмірі 5 200 доларів США та на протязі 2015 р. - 2016 р. їй повернуто 1400 доларів США.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав належним чином зобов`язань за договором позики, укладеним з позивачкою, та не повернув їй у повному обсязі отримані у борг кошти у встановлені договором строки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною третьою ст.545 ЦК України, передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно з частиною першою ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із сутті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, судом першої інстанції було вірно встановлено, що згідно розписки, оригінал якої надано представником позивачки у суді першої інстанції, ОСОБА_1 28.11.2016 року взяв у ОСОБА_2 в борг 17 000 євро , які зобов`язався повернути 01 січня 2017 року (а.с. 101).

Отже, за своєю суттю вказана розписка є документом, який свідчить про укладення між сторонами договору позики, за яким боржник отримав від кредитора в борг грошові кошти, які зобов`язався повернути, а позивач набув право вимагати повернення позики.

Сторонами не заперечувалося часткове повернення боргу відповідачем у сумі 200 євро 28.12.2017 р., що узгоджується із записами на звороті розписки (а.с. 101)

Суд першої інстанції надав правильну правову оцінку наданій відповідачем копії розписки про повернення позивачці коштів у розмірі 5200 доларів США та 1400 доларів США (а.с.92), яку обґрунтовано не взяв до уваги як належний доказ на виконання відповідачем зобов`язань за договором позики від 28.1.2016 р., пославшись на те, що кошти ОСОБА_1 були повернуті у період 2015-2016 років, остання дата повернення 16.03.2016 р., тобто до укладення договору позики від 28.11.2016 р..

Крім цього, районний суд прийшов до вірного висновку про те, що наявність у позивачки оригіналу написаної відповідачем розписки свідчить про невиконання останнім взятих на себе зобов`язань з повернення боргу у визначені у борговому документі строки.

Отже, правильно встановивши обставини справи, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки залишок основного боргу 16800 євро, що за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду (17 вересня 2018 року 100 євро = 3290,696 грн., тобто 1 євро 32,907), складає 552 837,60 грн.

Крім цього, судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто з відповідача на користь позивачки три проценти річних від простроченої суми, які підлягають застосуванню з 02 січня 2017 року, тобто з наступного дня після закінчення строку виконання зобов`язання, по 26 лютого 2017 року, що складає 501,62 євро (17000 євро х 3% : 365 днів = 1,39 євро за 1 день х 359 дні прострочення), та за період з 27 грудня 2017 року по 12 вересня 2018 року, що складає 359,01 євро (16800 євро х 3% : 365 днів = 1,38 євро за 1 день х 359 дні прострочення), що за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду (17 вересня 2018 року ), складає 28329, 75 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Посилання відповідача ОСОБА_1 в суді першої інстанції та аналогічні доводи його апеляційної скарги про те, що розписку про отримання коштів у ОСОБА_2 він написав під примусом, належними і допустимими доказами не підтверджені.

Дійсність договору позики відповідачем не оскаржувалась у встановленому законом порядку. З відповідним позовом про визнання вказаного договору недійсним з підстав, визначених ст. 231 ЦК України ОСОБА_1 на час розгляду даної справи до суду не звертався.

Також відповідачем не надано доказів звернення до правоохоронних органів з приводу застосування до нього насильства при написанні боргової розписки.

Крім того, відповідач не позбавлений права на звернення до суду з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами в разі наявності для цього підстав передбачених ст. 423 ЦПК України.

Твердження апелянта про те, що обставини, на які він посилався у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі, могли підтвердити його батьки та дружина, про виклик яких в якості свідків він мав на меті заявити суду, також не можуть слугувати підставою для скасування рішення, оскільки показаннями свідка, а також поясненнями сторони не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.

До таких висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 року при розгляді справи № 143/280/17.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що розписка від 28.11.2016 р. була написана ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем.

Проте, ні у відзиві на позовну заяву, ні в апеляційній скарзі відповідач не вказував, що грошові кошти отримувались ним як ФОП для здійснення господарської діяльності.

Як убачається з оригіналу розписки (а.с. 101), повернення частини боргу проводилось відповідачем як фізичною особою.

Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, а також встановленим у справі обставинам.

Підстав для скасування рішення з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 11 червня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Чумак О.В.

Судді: Абрамов П.С.

Пилипчук Л.І.