Житомирський апеляційний суд
Категорія 29 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря Ковальської Я. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №296/12441/18 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України в м. Житомирі Житомирської області, третя особа Житомирське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відшкодування шкоди завданої законом, що визнаний неконституційним, за апеляційною скаргою Управління Державної казначейської служби України в м. Житомирі Житомирської області на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 04 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Маслак В.П. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з Державного бюджету України на її користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби України 33 993 грн 81 коп. майнової шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним. Зазначала, що вона працювала суддею Апеляційного суду Житомирської областію. Наказом голови Апеляційного суду Житомирської області від 21.09.2016 її була звільнена з посади судді на підставі постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 №1515-V-ІІІ. З 22.09.2016 вона перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Житомирі та отримує щомісячне довічне грошове утримання, як суддя у відставці, нараховане у розмірі 86% від суддівської винагороди при стажі роботи понад 23 роки. Відповідно до положення абзацу першого п.п.164.2.19 п.164.2 ст.164 Податкового Кодексу України орган Пенсійного фонду України, як податковий агент, щомісячно утримував з її щомісячного довічного грошового утримання податки (прибутковий та військовий) доходів фізичних осіб. За період з 22.09.2016 по лютий 2018 включно розмір утриманих податків становить 33 993 грн 81 коп. (31 378 грн 88 коп. прибутковий та 2614 грн 93 коп. військовий). Рішенням Конституційного суду від 27.02.2018 №1-р/20 визнані такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними) положення абзацу першого п.п.164.2.19 п.164.2 ст.164 Податкового Кодексу України та втрачають свою чинність з дня ухвалення цього рішення. У цьому рішенні Конституційного Суду України зазначено, що реалізація положення абзацу першого п.п.164.2.19 п.164.2 ст.164 ПК України створює умови, за яких громадянин, розмір пенсії якого перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), повинен сплачувати податок, а громадянин, розмір пенсії якого є нижчим звільнений від такого оподаткування. Тобто платники, які сплачували більші соціальні внески протягом трудової діяльності, відповідно до оспорюваного положення Кодексу повинні додатково сплачувати податок у розмірі, встановленому п.167.4 ст.167 Кодексу. Таким чином, відрахування податків з її довічного грошового утримання призвело до заподіяння шкоди, яка підлягає відшкодуванню у порядку ст.152 Конституції України, ст.1175 ЦК України.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 04 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби України 33 993 грн 81 коп. майнової шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним. Стягнуто з Управління Державної казначейської служби України у м.Житомирі Житомирської області на користь ОСОБА_1 704 грн 80 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі Управління Державної казначейської служби України в м. Житомирі Житомирської області, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що Управління Державної казначейської служби України в м. Житомирі Житомирської області є неналежним відповідачем в даній справі. Жодних доказів заподіяння шкоди управлінням казначейства і її посадовими та службовими особами позивачем не подано. Крім того, в рішенні Конституційного Суду України передбачено, що положення абзацу першого п.п.164.2.19 п.164.2 ст.164 Податкового Кодексу України втрачають свою чинність з дня ухвалення цього рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, ОСОБА_1 згідно постанови Верховної Ради України від 08.09.2016р. №1515-V-ІІІ та наказу голови Апеляційного суду Житомирської області від 21.09.2016 звільнено з посади в зв`язку з поданням заяви про відставку.

Управлінням Пенсійного фонду України в м. Житомирі позивачу призначено щомісячне довічне грошове утримання, як судді у відставці, яке нараховане у розмірі 86% від суддівської винагороди при стажі роботи понад 23 роки.

За даними довідки Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 09.10.2018 № 12822/03.2 про суму утриманого податку з доходів фізичних осіб та військового збору за період з 22.09.2016 по 28.02.2018 з довічного грошового утримання ОСОБА_1 утримано податку з доходів фізичних осіб та військового збору в сумі 33 993 грн 81 коп.

Звертаючись до суду за захистом порушеного права, ОСОБА_1 вказувала, що їй заподіяно матеріальну шкоду, завдану Законом, що визнаний неконституційним, у виді утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору з довічного грошового утримання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позов є обґрунтованим, а правовідносини регулюються нормами Конституції України та Цивільного кодексу України.

Проте повністю погодитись з висновками суду першої інстанції не можна з огляду на таке.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

За змістом статті 19 ЦПК України як цивільну юрисдикцію розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом пункту 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України, закріплено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон № 2862-XII, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (втратив чинність 01 січня 2012 року).

У преамбулі Закону № 2862-XII (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що цей Закон визначає статус суддів з метою забезпечення належних умов для здійснення правосуддя, дотримання Конституції України і законів України, охорони прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону № 2862-XII передбачалося, що професійні судді та залучені у визначених законом випадках для здійснення правосуддя представники народу є носіями судової влади в Україні, які здійснюють правосуддя незалежно від законодавчої та виконавчої влади. Судді є посадовими особами судової влади, які відповідно до Конституції України наділені повноваженнями здійснювати правосуддя і виконувати свої обов`язки на професійній основі в Конституційному Суді України та судах загальної юрисдикції.

Питання обрання (призначення) суддів регулювалося статтею 9 Закону № 2862-XII, у частинах другій та третій якої зазначалося, що судді судів загальної юрисдикції обираються Верховною Радою України безстроково. Судді, які вперше пройшли конкурсний відбір, призначаються на посаду судді строком на п`ять років Президентом України. Порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України визначається Законом України «Про порядок обрання на посаду та звільнення з посади професійного судді Верховною Радою України».

Питання матеріального і соціально-побутового забезпечення суддів регулювалося главою VIII Закону № 2862-XII.

Відповідно до частини четвертої статті 44 (матеріальне і побутове забезпечення суддів) Закону № 2862-XII суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 %, понад 5 років 15%, понад 10 років 20%, понад 15 років 25%, понад 20 років 30%, понад 25 років - 40 % від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Згідно із Законом № 107-VI внесено зміни до частини четвертої статті 44 Закону № 2862-XII щодо визначення розміру надбавки за вислугу років від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас.

З урахуванням змін, внесених Законом № 107-VI, частину четверту статті 44 Закону № 2862-XII викладено у новій редакції, а саме: суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 %, понад 5 років 15%, понад 10 років 20%, понад 15 років 25%, понад 20 років 30%, понад 25 років - 40 % від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнано неконституційними зміни, внесені до статті 44 Закону № 2862-XII Законом № 107-VI.

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м.Житомирі Житомирської області майнової шкоди у сумі 33 993 грн 82 коп., завданої позивачеві внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного Закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що останньому завдало майнової шкоди у вигляді утриманого податку з доходів фізичних осіб.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18) та у Постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162 цс19), яка також стосується стягнення збитків з держави на користь судді у відставці у зв`язку із прийняттям неконституційного акту.

Згідно з частиною статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведене вбачається, що суд першої інстанції розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19, 22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (ч. 2 ст. 377 ЦПК України).

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає за необхідне закрити провадження у справі, оскільки цей спір не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Таким чином, позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного позову.

Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Матеріалами справи підтверджено, що за подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1 057 грн 20 коп.

З огляду на наведене судовий збір, понесений відповідачем, необхідно компенсувати за рахунок держави.

Керуючись статтями 255, 367, 368, 374, 377, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління Державної казначейської служби України в м. Житомирі Житомирської області задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 04 лютого 2019 року скасувати.

Провадження по цивільній справі № 296/12441/18 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України в м. Житомирі Житомирської області, третя особа Житомирське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про відшкодування шкоди завданої законом, що визнаний неконституційним - закрити.

Повідомити ОСОБА_1 про те, що справа підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Судові витрати у розмірі 1057 грн 20 коп., понесені Управлінням Державної казначейської служби України в м. Житомирі Житомирської області, компенсувати за рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 17 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді