Ухвала

07 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 756/2885/16-ц

провадження № 61-10013ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Грушицького А. І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 рокуу справі за позовом комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва» до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 знаходиться на його балансі. Квартира № 114 , яка розташована на 24 поверсі зазначеного будинку, площею 109,8 кв. м, належить на праві приватної власності ОСОБА_2

29 січня 2016 року комісією було встановлено, що на покрівлі 24 поверху ведеться будівництво, яке не передбачено проектом забудови вказаного будинку, у зв`язку з чим ОСОБА_2 отримала припис з вимогою надати дозвільно-проектну документацію на проведення будівельних робіт або демонтувати самовільно надбудовані стіни на покрівлі і привести квартиру в попередній стан.

03 лютого 2016 року проведено повторне комісійне обстеження покрівлі житлового будинку АДРЕСА_1 та виявлено, що роботи по будівництву призупинені, але стіни, які надбудовані на покрівлі, не демонтовано. Грунт на покрівлі вивезено, а також демонтовано двері на сходових клітинах між 23 та 24 поверхами.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 станом на 25 лютого 2016 року не виконала умови припису, проектно-дозвільних документів на здійснення надбудови на покрівлі житлового будинку не надала, комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва» просило суд зобов`язати її привести в попередній стан покрівлю в житловому будинку АДРЕСА_1 , а саме: демонтувати за власний рахунок самовільно надбудовані стіни.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 лютого 2018 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року, позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 привести у попередній стан покрівлю в житловому будинку АДРЕСА_1 , а саме: демонтувати за власний рахунок самовільно надбудовані стіни на покрівлі цього житлового будинку. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_2 порушено Правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій, Правила користування приміщеннями житлових будинків та Правила благоустрою міста Києва.

Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_6, на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року у справі за позовом комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва» до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про зобов`язання вчинити певні дії з підстав встановлених статтею 19, статтею 260, частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

У червні 2019 року ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участь у справі, однак на його думку суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та обов`язки, через представника - адвоката Горпинченко Л. В., звернувся з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, в якій просив його скасувати, з мотивів неповного з`ясування цим судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що ОСОБА_1 не було залучено до участі у справі, проте ухваленим рішенням суду порушується його право власності як співвласника квартири АДРЕСА_1 , яке він набув на підставі договору дарування частки квартири (1/10), укладеним 23 січня 2019 року з відповідачем ОСОБА_2 Внаслідок повного виконання будівельних робіт з реконструкції, введення об`єкту в експлуатацію, набуття відповідачем та іншими співвласниками права власності на цілісний об`єкт нерухомого майна - квартиру, її стіни (щодо яких вимагається демонтаж), як окремі об`єкти (будівельні матеріали), втратили ознаки окремого об`єкту. Отже, демонтаж окремо стін, як це випливає з оскаржуваного судового рішення, вже як конструктивних невід`ємних елементів цілісного об`єкту нерухомості, що пов`язані з іншими частинами нерухомого майна - квартири № 114 , порушує право власності ОСОБА_1 та призведе до спричинення йому несприятливих наслідків.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 червня 2019 року ОСОБА_1 поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду, відкрито апеляційне провадження та зупинено дію рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 лютого 2018 року до закінчення апеляційного провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 лютого 2018 року у справі за позовом комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва» до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про зобов`язання вчинити певні дії закрито. Поновлено дію рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 лютого 2018 року у справі № 756/2885/16-ц.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки рішення суду першої інстанції переглядається в апеляційному порядку на предмет його законності та обґрунтованості саме на момент його ухвалення, то зміна власників спірного нерухомого майна після його ухвалення не дає підстав вважати, що право нових співвласників було порушено цим рішенням, а даний факт зумовлює виникнення інших правовідносин між відмінним складом їх учасників. Таким чином, ОСОБА_1 не відноситься до кола осіб, які у відповідності до положень статті 352 ЦПК України мають право апеляційного оскарження у даній справі, оскільки суд першої інстанції не вирішував питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

03 жовтня 2019 року Горпиненко Л. В. , яка діє від імені ОСОБА_1 , звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року в указаній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено що з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 1 921,00 грн.

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

Предметом позову у даній справі є зобов`язання вчинити певні дії, а саме: привести в попередній стан покрівлю в житловому будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу за власний рахунок самовільно надбудованих стін.

Зазначена справа не становить значної складності для вирішення судами та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.

Обгрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження заявник покликається на пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що питання примусового зменшення об`єкту права власності на яке він, як співвласник, законно набув право власності при тому, що він не був залучений до розгляду справи за рішенням по якій це примусове зменшення відбувається, має суттєве значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також дана справа має виняткове значення для заявника, оскільки може бути примусово зменшений його об`єкт права власності.

Посилання у касаційній скарзі на те, що справа має виняткове значення для заявника не є достатніми для застосування пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Доводи щодо порушення судами попередніх інстанцій, внаслідок ухвалення оскаржуваних рішень, формування єдиної правозастосовчої практики не дають підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки заявником не наведено даних щодо фундаментального значення цього питання.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувана ОСОБА_1 ухвала Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року ухвалена у малозначній справі, його апеляційна скарга була предметом розгляду по суті апеляційного суду, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року у справі за позовом комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва» до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про зобов`язання вчинити певні дії.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя А. І. Грушицький