ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2017/19 Справа № 205/940/17 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н.Г. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна про визнання договору недійсним, скасування державної реєстрації, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2017 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна про визнання договору недійсним, скасування державної реєстрації.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргарита Миколаївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 13 січня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М., зареєстрований в реєстрі за № 66, скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , здійснену на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 13 січня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М., зареєстровано в реєстрі за № 66 та поновленні державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2018 року у справі №205/940/17-ц (2/205/375/18) та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договор купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 13 січня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М., зареєстрований в реєстрі за № 66, скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , здійснену на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 13 січня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М., зареєстровано в реєстрі за № 66 та поновити державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

В запереченнях ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2018 року просить рішення Ленінського районного суду м. Дніпро у цивільній справі №205/940/17-ц від 18 вересня 2018 р. залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпро у цивільній справі №205/940/17-ц від 18 вересня 2018 р. залишити без задоволення.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2018 року від інших учасників справи не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу посвідченого 13.01.2017 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М., ОСОБА_1 передала у власність, а ОСОБА_2 прийняла та сплатила вартість за ціною та у порядку, передбаченими Договором, домоволодіння АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Яв вбачається з матеріалів справи, що згідно із п.5 Договору продаж нерухомого майна, що є предметом цього договору, здійснений за домовленістю сторін за суму 105 720,00 грн., яку продавець одержав повністю від покупця до підписання цього договору.

Судом першої інстанції правомірно не прийнято до уваги доводи позивача, що пунктом 5 Договору встановлено порушення відповідачем пункту 2 постанови Правління Національного банку України від 06.06.2013 року № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» відповідно до якого фізичні особи мають право здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 50 000 гривень, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті), оскільки порушення таких розрахунків тягне за собою відповідальність передбачену чинним законодавством, а не є підставою для визнання спірного договору недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Істотними умовами договору купівлі-продажу, за загальним правилом, є умови про предмет та ціну.

Інші умови договору купівлі-продажу можуть набувати значення істотних, якщо щодо них є безпосередня вказівка в інших правових нормах.

Відповідно до ч.2 ст.377 ЦК України та ч.6 ст.120 ЗК України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Положення зазначених правових норм спрямовані на впровадження принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розташовані.

Відтак, у договорі купівлі-продажу (або іншому договорі про відчуження) будинку (будівлі, споруди) повинен позначатись кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду.

Разом із тим відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Згідно із ч.2 ст. 16, ч.1 ст.215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Щодо іншої підстави позивача для визнання оскаржуваного Договору недійсним, а саме недодержання під час укладення договору вимог частини шостої статті 120 ЗК України та частини другої статті 377 ЦК України, а саме незазначення кадастрового номера земельної ділянки, на якій розміщено домоволодіння.

Відповідно до п.12 Договору продавець свідчить, що ним державний акт на право власності на земельну ділянку, на якій розташоване відчужуване нерухоме майно, не отримувався, за видачею акту він не звертався.

Відповідно до ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Також сторонам відомо, що при укладанні цього договору та з представлених документів у продавця відсутнє оформлене у встановленому порядку право власності на земельну ділянку, відповідно до ч.1 ст.79 ЗК України, тому при укладанні цього договору сторонами вимоги ст.377 ЦК України не порушуються.

Згідно з ч.9 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» при здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер.

Беручи до уваги, що державна реєстрація земельної ділянки позивачем не була проведена, про що повідомлено сторін пунктом 12 Договору, то і кадастровий номер такій ділянці не було присвоєно.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, скасування державної реєстрації, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що відсутні правові підстави для визнання спірного договору недійсним.

Доводи апелянта, що судом першої інстанції було зазначено, що іншою підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним позивач зазначає недодержання під час його укладання вимог частини шостої статті 120 ЗК України та частини другої статті 377 ЦК України, а саме - незазначення кадастрового номера земельної ділянки, але ст. 377 Цивільного кодексу України зазначає, що розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти, тобто у своїх позовних вимогах позивач не вказувала незазначення кадастрового номера земельної ділянки порушенням умов договору, а зазначила саме відсутність кадастрового номера на земельній ділянці під будинком як порушення істотної умови договору, колегія суддів ставиться критично, оскільки відповідно до другого речення ч.6 ст. 120 ЗК України укладання договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. Оскільки за умовами оскаржувального договору купівлі-продажу ОСОБА_2 набула право власності на домоволодіння вцілому, а не на певну його частину, положення другого речення ч.6 ст. 120 ЗК України до цих правовідносин не можу бути застосовані.

Приведені в апеляційній скарзі інщі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова