ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 жовтня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/6229/19

Головуючий у першій інстанції - Волошина Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1289/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - судді Бобрової І.О.,

суддів - Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

учасники справи:

позивач - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Чернігівський обласний центр зайнятості,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 08 серпня 2019 року у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області до ОСОБА_1 про повернення грошових коштів в порядку регресу,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - м. Мена, Чернігівська область,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення - 13.08.2019,

У С Т А Н О В И В:

03 червня 2019 року Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останнього 34399,87 грн грошових коштів в порядку регресу.

Позов мотивовано тим, що рішенням Господарського суду Чернігівської області від 23.08.2018 з Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України на користь Менського районного центру зайнятості стягнуто кошти в розмірі 34399,87 грн як безпідставно виплачену ОСОБА_1 допомогу по безробіттю за період з 21.08.2015 по 30.05.2016. Позивач вважає, що зазначена сума була помилково отримана ОСОБА_1 , який звертаючись 14.08.2015 до Менського районного центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного, не повідомив центр зайнятості про наявний між ним та органом Пенсійного фонду України спір з приводу права останнього на призначення йому пенсії за вислугу років, що призвело до безпідставного отримання ним за один і той самий період допомоги по безробіттю та пенсії за вислугу років, а тому на підставі ст.1191 ЦК України кошти в сумі 34399,87 грн в порядку регресу підлягають стягненню на рахунок управління.

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 08 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права. Скаржник наполягає на тому, що неповідомлення ОСОБА_1 центру зайнятості про спір між ним та органом Пенсійного фонду щодо наявності у нього права на призначення пенсії за вислугу років, призвело до безпідставного надання останньому статусу безробітного та призначенні і виплати допомоги по безробіттю. Вказує, що судом не було враховано, що отримання пенсії за вислугу років виключає право на отримання допомоги по безробіттю, тому ОСОБА_1 безпідставно було отримані за один і той же період часу допомога по безробіттю та пенсія за вислугу років.

У відзиві на апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області відповідач ОСОБА_1 просить рішення Менського районного суду від 08.08.2019 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що дії управління Пенсійного фонду призвели не лише до порушення його прав, але і спричинили матеріальні збитки центру зайнятості. Зазначає, що він не є особою, яка заподіяла шкоду центру зайнятості, а Управління Пенсійного фонду відшкодувало шкоду завдану його ж працівниками. ОСОБА_1 вважає, що він в даному спорі не може бути належним відповідачем, та що у позивача відсутні правові підстави для регресної вимоги до нього щодо шкоди, яку управління Пенсійного фонду в особі його працівників заподіяло центру зайнятості.

Своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу Чернігівський обласний центр зайнятості не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що саме внаслідок неправомірних дій позивача відповідач ОСОБА_1 своєчасно не отримав призначення пенсійного забезпечення, гарантованого йому чинним законодавством, а центр зайнятості внаслідок таких дій безпідставно здійснив виплату відповідачу допомоги по безробіттю, що виключає можливість стягнення коштів в порядку регресу з відповідача.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Судом встановлено, що 29 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до управління Пенсійного фонду України в Менському районі із заявою про призначення пенсії за вислугою років (а.с.7).

06 серпня 2015 року управлінням Пенсійного фонду України в Менському районі Чернігівської області ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи (а.с.74). Дану відмову ОСОБА_1 оскаржив до суду.

14 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Менського районного центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» та призначення виплати допомоги по безробіттю у розмірі, передбаченому Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», в якій повідомив про те, що через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно, пенсію на пільгових умовах та за вислугу років не отримує (а.с.9).

Згідно з довідкою Менського районного центру зайнятості №02/616 від 10 травня 2018 року ОСОБА_1 з 14 серпня 2015 року по 30 травня 2016 року був зареєстрований та перебував на обліку як безробітний в Менському РЦЗ та отримував допомогу по безробіттю, сукупний розмір якої за вказаний період становить 34399,87 грн (а.с.11).

30 травня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Менського районного центру зайнятості із заявою про припинення реєстрації з 30 травня 2016 року у зв`язку з відмовою від послуг служби зайнятості та самостійним його працевлаштуванням (а.с.10).

Постановою Менського районного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2015 року, ОСОБА_1 відмовлено в задоволені позовних вимог про визнання дій Управління Пенсійного фонду України в Менському районі Чернігівської області неправомірними, зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії.

Постановою Верховного Суду від 13 лютого 2018 року постанову Менського районного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2015 року скасовано, адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Менському районі Чернігівської області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено, визнано протиправною відмову управління Пенсійного фонду України в Менському районі Чернігівської області у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ та зобов`язано призначити пенсію за вислугу років з 28 липня 2015 року (а.с.79-81).

На виконання зазначеної постанови Верховного Суду ОСОБА_1 . була нарахована та виплачена пенсія за вислугу років за період з 28 липня 2015 року по 31 березня 2018 року у розмірі 44837,06 грн (а.с.8).

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 23 серпня 2018 року стягнуто з Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України на користь Менського районного центру зайнятості 34399,87 грн безпідставно виплаченої ОСОБА_1 допомоги по безробіттю та 1762,00 судового збору (а.с.12-14).

Зазначене судове рішення було виконано Чернігівським об`єднаним Управлінням Пенсійного фонду України шляхом перерахування Чернігівському обласному центру зайнятості 34399,87 грн матеріальної шкоди та 1762,00 грн судового збору згідно із платіжним дорученням №104 від 14.02.2019.

Звертаючись з позовом, позивач просив стягнути 34399,87 грн, яка була сплачена ним центру зайнятості на виконання судового рішення, з ОСОБА_1 в порядку регресу на підставі ст.1191 ЦК України.

Відповідно до ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже приписи ст.1191 ЦК України, на яку посилається позивач, надає право зворотної вимоги лише до винної особи.

Проте судом не встановлено вини ОСОБА_1 у безпідставному, на думку позивача, отриманні 34399,87 грн.

Звертаючись до Менського районного центру зайнятості 14.08.2015 із заявою про надання статусу безробітного, ОСОБА_1 зазначив у цій заяві правдиву інформацію про те, що він не отримує пенсію на пільгових умовах чи за вислугу років, оскільки станом на 14.08.2015 йому було відмовлено у призначенні пільгової пенсії.

Жодним законом чи нормативно-правовим актом не передбачено обов`язку особи, яка звертається за наданням їй статусу безробітного та отриманням допомоги по безробіттю, повідомляти центр зайнятості про наявні у нього судові спори з приводу призначення пенсії.

Не містить посилання на таку норму закону ані позовна заява, ані апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області.

Недобросовісність відповідача, яка б виразилась у незаконному отримання грошових коштів, належними, допустимими та достатніми доказами позивачем не підтверджена.

Разом з тим, обставини противоправної поведінки Управління Пенсійного фонду України в Менському районі Чернігівської області, яки виразилися у протиправній відмові призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років, встановлені рішенням Верховного Суду від 13.02.2018 і обґрунтовано не підлягали доведенню судом першої інстанції.

Отже, до правовідносин, які склалися між сторонами, судом обґрунтовано не застосовано ст. 1191 ЦК України.

Твердження скаржника про те, що саме з вини ОСОБА_1 ним були сплачені центру зайнятості кошти в сумі 34399,87 грн, що є підставою для стягнення цих коштів в порядку регресу з ОСОБА_1 , не можуть бути визнані підставою для скасування рішення суду, оскільки правовою підставою свого позову позивачем визначено саме ст.1191 ЦК України, яка до правовідносин, що виникли між сторонами, не може бути застосована.

Колегія суддів звертає увагу на правову позицію Європейського суду з прав людини щодо відповідальності держави стосовно виконання власних повноважень.

Зокрема, в пунктах 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява № 29979/04 проаналізовано поняття "належне урядування".

Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73).

З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (п.58 рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), п.40 рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia) від 13 грудня 2007 року, п.67 рішення у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia) від 11 червня 2009 року).

З огляду на те, що Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права (ст. 17 Закону), при тому під практикою Суду Закон розуміє всю без винятку практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини (ст. 1 Закону), вказані вище рішення ЄСПЛ підлягають застосуванню при вирішенні даної справи.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 08 серпня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

О.Є.Мамонова

Повний текст постанови складений 21.10.2019.