КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 361/7797/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Василишин В.О.

01 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Іваненко Олег Валерійович про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння й скасування реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та просив:

витребувати у ОСОБА_2 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0500 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номером: :01:059:0011 та 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0500 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номером: :01:059:0012;

скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину вказаних земельних ділянок та стягнути із відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що спірні земельні ділянки набуті сторонами у шлюбі у спільну сумісну власність. Зазначає, що судом не надано оцінки рішенню Броварського міськрайонного суду Київської області від 19.03.2018 та постанові Апеляційного суду Київської області від 19.09.2018 у справі №361/2685/16-ц.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9957/2019
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначила, що позовні вимоги про визнання недійсними договорів позивачем не заявлялись та на даний час є дійсними. Звертає увагу на те, що позивач буа оголошений у розшук у зв`язку з ухиленням від виконання рішення суду про стягнення аліментів на чотирьох неповнолітніх дітей. Вказує, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 підтримала апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просила останню задовольнити.

Представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заперечували проти апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Іваненко О.В. в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Іваненко О.В.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку позовні вимоги є необґрунтовані та недоведені, що є самостійною підставою для відмови у позові, а тому заяви про застосування позовної давності, суд до уваги не приймає.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 27 лютого 1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено шлюб, який 23 вересня 2010 року розірвано (т. 1, а. с. 6).

На підставі договору купівлі-продажу № 4153 від 24 липня 2007 року ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку площею 0,0500 га, що розташована: за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер: 00:059:0136 відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 794013.

ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу № 4157 від 24 липня 2007 року набула право власності на земельну ділянку площею 0,0500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 цільове призначення - будівництво та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер: 00:059:0135 відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 794014.

04 квітня 2013 року Реєстраційна служба Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області видала ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на нерухоме майно (індексний номер: 1978659) - земельну ділянку, площею 0,05 га, з кадастровим номером: 0:01:059:0011, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 а (т. 1, а. с. 116).

04 квітня 2013 року Реєстраційною службою Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області Маханець Н.В. видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (індексний номер: 1977569) - земельну ділянку, площею 0,05 га, з кадастровим номером: :01:059:0012, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

12 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договори купівлі-продажу, посвідчені приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненко О.В., зареєстровані у реєстрі № № 923, 927, за якими продавець передав, а покупець прийняв у власність земельну ділянку, площею 0,05 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером: :01:059:0012, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,05 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером: :01:059:0011, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 а (т. 1, а. с. 7-12; 115).

На час посвідчення договорів купівлі-продажу від 12 квітня 2013 року право власності ОСОБА_3 на вказані земельні ділянки було підтверджено вищевказаними свідоцтвами про право власності на нерухоме майно, зареєстрованими у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 квітня 2013 року, реєстраційні номера об`єктів нерухомого майна: 6, 6.

Відповідно до пунктів 11 вказаних договорів купівлі-продажу від 12 квітня 2013 року продавець ОСОБА_3 довела до відома покупця, а покупець взяв до уваги той факт, що відчужувана земельна ділянку не є спільною сумісною власністю, та є її особистою приватною власністю, оскільки на момент набуття, як і на момент відчуження земельної ділянки, вона ні з ким у шлюбі не перебувала і не перебуває.

Нотаріально посвідченими заявами від 12 квітня 2013 року ОСОБА_3 ствердила, що відчужувані нею земельні ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 а не є спільною сумісною власністю, а є її особистою приватною власністю, так як на момент їх набуття вона ні з ким у шлюбі не перебувала. Особи, які б могли постановити питання про визнання за ними права власності на земельні ділянки (чи на її частку), у тому числі відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні.

Заявляючи вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, позивач посилається на ті обставини, що вказані земельні ділянки набуті ним та ОСОБА_3 за період перебування у шлюбі, остання не мала права відчужувати нерухоме майно без його згоди як співвласника. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

За вимогами чч.1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є в спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо іншого не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є в спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово й нотаріально посвідчена.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У ст. 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК.

Згідно із ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, учинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності в співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Таким чином, зазначене спростовує висновки судів попередніх інстанцій, що відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним, оскільки такі висновки не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміни правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного зі співвласників - колишнього члена подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Разом з тим відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору дарування позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми й відповідно до ч.4 ст.369, ст.215 ЦК дає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

(Постанова Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі №755/4757/16-ц).

Матеріали справи свідчать, що 12 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договори купівлі-продажу, посвідчені приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Іваненко О.В., зареєстровані у реєстрі № № 923, 927, за якими продавець передав, а покупець прийняв у власність земельну ділянку, площею 0,05 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером: :01:059:0012, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,05 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером: :01:059:0011, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 а (а. с. 7-12).

На час посвідчення договорів купівлі-продажу від 12 квітня 2013 року право власності ОСОБА_3 на вказані земельні ділянки було підтверджено свідоцтвами про право власності на нерухоме майно, зареєстрованими у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 квітня 2013 року, реєстраційні номера об`єктів нерухомого майна: 6, 6.

Відповідно до пунктів 11 вказаних договорів купівлі-продажу від 12 квітня 2013 року продавець ОСОБА_3 довела до відома покупця, а покупець взяв до уваги той факт, що відчужувана земельна ділянку не є спільною сумісною власністю, та є її особистою приватною власністю, оскільки на момент набуття, як і на момент відчуження земельної ділянки, вона ні з ким у шлюбі не перебувала і не перебуває.

Нотаріально посвідченими заявами від 12 квітня 2013 року ОСОБА_3 ствердила, що відчужувані нею земельні ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 а не є спільною сумісною власністю, а є її особистою приватною власністю, так як на момент їх набуття вона ні з ким у шлюбі не перебувала. Особи, які б могли постановити питання про визнання за ними права власності на земельні ділянки (чи на її частку), у тому числі відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні.

За наведеного, правочини купівлі-продажу від 12 квітня 2013 року за принципом їх правомірності є дійсними.

Позовні вимоги про визнання недійсними договорів позивачем не заявлялись, сукупність обставин, які можуть бути підставою для недійсності договорів купівлі-продажу земельних ділянок судом не досліджувались, судове рішення з цих питань відсутнє.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Об`єктом віндикаційного позову може бути лише індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області у справі №361/2685/16-ц від 19.03.2018 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 земельної ділянки, площею 0,0500 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номером: :00:059:1035 та 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0500 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номером: :00:059:1036, а також про виплату компенсації за 1/2 автомобіля Toyota Corolla, 2006 року випуску та грошових коштів відмовлено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 19.09.2018.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи вищевикладене та те, що не встановлено належності позивачу 1/2 частини спірних земельних ділянок, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції, що вимоги ОСОБА_1 про витребування частини нерухомого майна та скасування реєстрації права власності на нього є необґрунтованими та не підлягають задоволенню правильними.

Доводи апеляційної скарги фактично повторюють зміст позовних вимог, по яким суд першої інстанції зробив свої висновки з якими погоджується і колегія суддів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що вищевказаними рішеннями встановлено, що дві земельні ділянки дійсно набуті подружжям у шлюбі у спільну сумісну власність не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки зазначеними рішеннями судів першої та апеляційної інстанції не виділено в натурі за позивачем права власності на 1/2 земельних ділянок.

Таким чином, ОСОБА_1 не дові в суді, що він є власником 1/2 вказаного майна, який відповідно до ст. 387 ЦК України має право на його витребування із чужого незаконного володіння.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, в зв`язку з чим не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Отже, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 02.10.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова