ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1440/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Спірідонової Т.В. (суддя-доповідач), Костенка А.М., П`єнти І.В.,

секретар судового засідання - Кошельник В.М.,

за участю: представника апелянта - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/24549/15-цза апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 лютого 2018 року (суддя Мороз В.О.)у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про встановлення порядку користування житловим приміщенням і поділ спільного майна подружжя,

встановив:

У грудні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом та після уточнення позовних вимог просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля Mercedes Benz 612 Vario 2.9 D, реєстраційний номер НОМЕР_1 у сумі 330726,67 грн, що еквівалентно 12455,81 доларів США; визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_4 до ОСОБА_3 на приміщення магазину, розташованого по АДРЕСА_2 .

Позов обґрунтовано тим, що з 04 жовтня 1987 року він перебував із ОСОБА_3 у шлюбі, який розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 серпня 2014 року. За час шлюбу сторони в порядку приватизації державного житлового фонду набули право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Крім того, він і ОСОБА_3 придбали приміщення магазину, розташованого по АДРЕСА_2 , та автомобіль Mercedes Benz 612 Vario 2.9 D, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу майна та порядку користування житлом, а на даний час ОСОБА_3 здійснила відчуження автомобіля без згоди позивача.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 2 лютого 2018 року позов задоволено частково. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 28,2 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 . Виділено у користування ОСОБА_4 житлову кімнату 1-2, площею 11,8 кв.м., виділено в користування ОСОБА_3 та ОСОБА_5 житлову кімнату №1-1 площею 16,4 кв.м. Решту площі залишено у спільному користуванні вищевказаних осіб, за виключенням літнього приміщення лоджії 1,6 кв.м, яка залишається у користуванні ОСОБА_4 . В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку автобуса Daimler-Benz 612, 2000 року випуску, двигун № НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованого за ОСОБА_3 , іншу 1/2 частку автобуса залишено у власності ОСОБА_3 . Визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на приміщення магазину по АДРЕСА_2 . В решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що встановлений порядок користування квартирою не суперечить вимогам закону та не порушує права сторін. Приміщення магазину та автомобіль набуті ОСОБА_4 і ОСОБА_3 під час шлюбу за спільні кошти, внаслідок чого це майно належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. Частки ОСОБА_4 і ОСОБА_3 в автомобілі є рівними, разом із тим підстави для присудження позивачеві грошової компенсації вартості майна відсутні, оскільки ОСОБА_3 не дала згоди на такий порядок поділу майна та не внесла відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що встановлений судом порядок користування квартирою порушує її права, а приміщення магазину та автобус придбані нею за особисті кошти для здійснення підприємницької діяльності, тому це майно не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також вказує, що позов ОСОБА_4 не підлягає задоволенню через сплив позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вказує, що висновок суду про встановлення порядку користування квартирою відповідає вимогам закону та не спростований відповідачем. ОСОБА_3 придбала приміщення магазину не як приватний підприємець, а як фізична особа, тому суд правомірно визнав це нерухоме майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вимога про поділ майна заявлена позивачем до закінчення трирічного строку після розірвання шлюбу, внаслідок чого позовна давність не сплила.

Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 19 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 лютого 2018 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року скасовано постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 19 червня 2018 року в частині поділу спільного майна подружжя (автомобіля), справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Справа направлена на новий розгляд в частині поділу майна подружжя, а саме автомобіля, а тому рішення суду першої інстанції в частині поділу нерухомого майна та визначення порядку користування апеляційним судом не переглядається.

Представник апелянта ОСОБА_3 - ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , заперечуючи проти апеляційної скарги, зазначила, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні.

Інші учасники справи, повідомлені належним чином про дату, час і місце слухання справи, у судове засідання не з`явилися.

Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували з 04 жовтня 1987 року у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 серпня 2014 року.

Вказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 фактично припинили шлюбні відносини 14 січня 2012 року (а. с. 6, 10).

ОСОБА_3 з 10 серпня 2007 року зареєстрована як фізична особа-підприємець (а. с. 111, 114).

13 листопада 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно з яким ОСОБА_3 надано кредит у сумі 60000 доларів США на поточні потреби (а. с. 115-118).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 14 листопада 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, згідно якого в іпотеку була передана квартира АДРЕСА_1 (а. с. 17-21).

У період перебування у шлюбі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було придбано наступне майно.

17 листопада 2007 року придбано автобус Daimler-Benz 612, 2000 року випуску, номер двигуна НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_3 (а. с. 30, 113, 188).

27 травня 2009 року між Летичівським районним споживчим товариством та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу частини приміщення магазину, згідно з яким ОСОБА_3 прийняла у власність 48/100 частин приміщення магазину загальною площею 88,0 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_2 , вартістю 46750 грн. Вказаний договір укладено за згодою чоловіка ОСОБА_4 (а.с. 183, 184, 195).

14 грудня 2011 року між Летичівським районним споживчим товариством та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі- продажу частини приміщення магазину, згідно з яким ОСОБА_3 прийняла у власність інших 52/100 частин приміщення магазину, площею 94,3 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_2 , вартістю 57500 грн. Договір укладено за згодою чоловіка ОСОБА_4 (а. с. 185, 186, 198).

Також, у спільній частковій власності ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебуває квартира АДРЕСА_1 (а. с. 7, 8, 102).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно зі статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частини четверта статті 71 СК України, частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

ОСОБА_3 з 10 серпня 2007 року зареєстрована як фізична особа-підприємець.

Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для здійснення господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Способи і порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України. При цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 13 листопада 2007 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно з яким ОСОБА_3 надано кредит у сумі 60000 доларів США на поточні потреби. Після отримання кредиту 17 листопада 2007 року (через чотири дні) було придбано вказаний вище автобус (а. с. 30, 113). Вказаний автобус було набуто у період шлюбу.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України сторонами не було спростовано презумпцію спільності майна подружжя.

Право власності на автобус Daimler-Benz 612, 2000 року випуску, номер двигуна НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстровано за ОСОБА_3

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції підтвердив, що автобус перебуває у користуванні відповідача ОСОБА_3 , яка передала його в тимчасове користування іншій особі, а також використовує його при здійсненні підприємницької діяльності для перевезення товарів.

Згідно з висновком експерта № 003/17 судової автотоварознавчої експертизи від 26 січня 2017 року середня ринкова вартість спірного автобуса, без огляду транспортного засобу по матеріалах справи, станом на листопад 2007 року складає 124558,25грн. (а. с. 72-80).

Вищевказаний висновок експертизи сторонами не спростовано.

Враховуючи неподільність речі, використання автобуса відповідачкою для здійснення підприємницької діяльності, а також те, що позивач заявляв вимоги саме про стягнення грошової компенсації, колегія суддів приходить до висновку про можливість стягнення з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивача компенсації 1/2 частини вартості автобуса Daimler-Benz 612, 2000 року випуску, двигун № НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 62279,13 грн.

Не заслуговують посилання апелянта на сплив позовної давності до заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 72 СК України визначено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Враховуючи, що шлюб сторонами спору розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 серпня 2014 року, звернувшись до суду із цим позовом у грудні 2015 року, позивач не пропустив трирічний строк звернення до суду із позовом про поділ майна подружжя.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищевикладеного, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 лютого 2018 року в частині визнання за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку автобуса Daimler-Benz 612, реєстраційний номер НОМЕР_1 , скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстрована в АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , зареєстрований в АДРЕСА_1 ) 1/2 частину вартості автобуса Daimler-Benz 612, 2000 року випуску, двигун № НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 62279,13 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 жовтня 2019 року.

Судді Т.В. Спірідонова

А.М. Костенко

І.В. П`єнта