Постанова

Іменем України

10 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 568/775/14-ц

провадження № 61-34586св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - прокурор Радивилівського району в інтересах спільної територіальної громади Радивилівського району в особі Радивилівської районної ради,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги - Бугаївська сільська рада Радивилівського району Рівненської області в інтересах територіальної громади Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області,

відповідачі за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги: Радивилівська районна рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: Радивилівське районне бюро технічної інвентаризації, Товариство з обмеженою відповідальністю Юридична фірма «Адвокат і Закон», Радивилівська районна організація «Українська народна партія», Бугаївська сільська рада Радивилівського району Рівненської області в інтересах територіальної громади Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Рівненської області на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 31 грудня 2015 року у складі судді Бірука В. О. та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 27 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Шеремет А. М., Хилевича С. В., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2014 року прокурор Радивилівського району в інтересах спільної територіальної громади Радивилівського району в особі Радивилівської районної ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно, треті особи: Радивилівське районне бюро технічної інвентаризації, Товариство з обмеженою відповідальністю Юридична фірма «Адвокат і Закон», Радивилівська районна організація «Українська народна партія», Бугаївська сільська рада Радивилівського району Рівненської області в інтересах територіальної громади Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 04 вересня 2009 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Силует» (далі - ТОВ Силует») оформлено право власності на частину нерухомого майна площею 102 кв.м на підставі рішення Господарського суду Рівненської області від 11 лютого 2009 року, залишеного без змін постановою Львівського апеляційного суду від 30 червня 2009 року, по справі №15/34 за позовом ТОВ «Силует» до Радивилівської районної ради, Комунального підприємства «Радивилівське районне бюро технічної інвентаризації» про визнання укладеним договору купівлі-продажу майна від 04 вересня 1995 року та визнання права власності.

Постановою Вищого господарського суду України від 31 березня 2010 року скасовано вищевказані судові рішення, а справу направлено до суду першої інстанції для нового розгляду.

За результатами нового розгляду, ухвалою Господарського суду Рівненської області від 23 квітня 2010 року припинено провадження по справі у зв`язку з ліквідацією юридичної особи відповідача - ТОВ «Силует».

У той же час, 04 вересня 2009 року ТОВ «Силует» зареєстровано право власності на частину нерухомого майна площею 102 кв.м на підставі вищевказаного рішення Господарського суду Рівненської області від 11 лютого 2009 року, яке було скасоване.

У подальшому, 11 вересня 2009 року ТОВ «Силует» відчужило спірне майно на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, який зареєстровано приватним нотаріусом Радивилівського районного нотаріального округу Додь Н. В. У зв`язку з цим 14 вересня 2009 року ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказане майно.

26 листопада 2010 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу відчужив 37/100 даної нерухомості, вартістю 116 000,00 грн, на користь ОСОБА_2 , який 29 листопада 2010 року зареєстрував на нього право власності. У зв`язку з цим ОСОБА_1 29 листопада 2010 року зареєстрував право власності на 63/100 спірного приміщення.

Отже, майно вибуло з власності спільної територіальної громади Радивилівського району в особі Радивилівської районної ради поза волею власника та на підставі судового рішення, яке було скасоване, відтак подальше його відчуження є незаконним.

Враховуючи, що відповідно до свідоцтва про право власності від 17 грудня 2002 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Радивилівської міської ради від 18 липня 2000 року № 66, за спільною територіальною громадою Радивилівського району в особі Радивилівської районної ради зареєстровано право комунальної власності на все приміщення площею 1003 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , то прокуратура району вважає за необхідне захистити інтереси спільної територіальної громади Радивилівського району в особі Радивилівської районної ради шляхом подання віндикаційного позов.

Ураховуючи те, що рішення Господарського суду Рівненської області від 11 лютого 2009 року про визнання договору купівлі-продажу укладеним та визнання права власності на частину нерухомого майна площею 102 кв.м скасовано, то територіальна громада Радивилівської районної ради є власником зазначеного спірного майна, за власною ініціативою чи погодженням його не відчужувала.

Просив суд витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Радивилівської районної ради майно, а саме - 63/100 частини нежитлового приміщення, площею 102 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь Радивилівської районної ради майно, а саме - 37/100 частини нежитлового приміщення, площею 102 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати право комунальної власності на частину нежитлового приміщення площею 102 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за Радивилівською районною радою Рівненської області.

У квітні 2015 року Бугаївська сільська рада Радивилівського району Рівненської області в інтересах територіальної громади Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області звернулася до суду з позовом до Радивилівської районної ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю Юридична фірма «Адвокат і Закон», Радивилівська районна організація «Українська народна партія», Радивилівське районне бюро технічної інвентаризації.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що факт вибуття оскаржуваного об`єкта нерухомості поза волею територіальної громади Бугаївської сільської ради підтверджується позицією Радивилівської районної ради, яка діяла в інтересах спільної територіальної громади Радивилівського району, у тому числі територіальної громади Бугаївської сільської ради.

При цьому зазначила, що свідоцтво про право власності на адміністративно-побутову будівлю від 17 грудня 2002 року за реєстровим № 9-169-85 у Радивилівському районному бюро технічної інвентаризації від 19 грудня 2002 року є недійсним та підлягає скасуванню, оскільки ця будівля є спільною власністю територіальних громад району, а не належить спільній територіальній громаді Радивилівського району в особі Радивилівської районної ради на праві приватної власності, як це зазначено в оскаржуваному свідоцтві. Спільної територіальної громади Радивилівського району в природі не існує. Така територіальна громада на законному рівні не створювалася і не могла бути створеною взагалі, так як діюче законодавство не містить поняття та не дає визначення «спільна територіальна громада району». Відповідно і неіснуюча територіальна громада не може бути власником майна згідно свідоцтва про право власності.

Просила суд витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 майно спільної територіальної громади Радивилівського району в особі Радивилівської районної ради, а саме - 63/100 частини нежитлового приміщення площею 102 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 майно спільної територіальної громади Радивилівського району в особі Радивилівської районної ради, а саме - 37/100 частини нежитлового приміщення площею 102 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати право комунальної власності на частину нежитлового приміщення площею 102 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за територіальною громадою Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області в особі Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на адміністративно-побутову будівлю від 17 грудня 2002 року № 9-169-85 за реєстровим у Радивилівському районному бюро технічної інвентаризації від 19 грудня 2002 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 31 грудня 2015 року у задоволенні позову прокурора Радивилівського району в інтересах спільної територіальної громади Радивилівського району в особі Радивилівської районної ради відмовлено.

У задоволенні позову Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області в інтересах територіальної громади Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог прокурора Радивилівського району в інтересах спільної територіальної громади Радивилівського району в особі Радивилівської районної ради, суд зазначив, що діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором права відчужувати це майно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області в інтересах територіальної громади Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області, суд вказав, що спірне приміщення площею 102 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , ніколи не перебувало у власності територіальної громади Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області і ніяких прав вона на нього немає. Те, що у свідоцтві на адміністративно-побутову будівлю від 17 грудня 2002 року за реєстровим № 9-169-85 Радивилівською міською радою та Радивилівським районним бюро технічної інвентаризації допущено помилку не дає підстав для визнання свідоцтва недійсним. Тому, безпідставною є вимога Бугаївської сільської ради про його скасування.

Не погодившись із цим рішенням, перший заступник прокурора Рівненської області подав до суду апеляційну скаргу.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 27 грудня 2016 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Рівненської області задоволено частково.

Рішення Радивилівського районного суду від 31 грудня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову прокурора Радивилівського району в інтересах Радивилівської районної ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності скасовано.

В задоволенні позову в цій частині відмовлено.

В решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Скасовано вжиті ухвалою Радивилівського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2014 року заходи забезпечення позову.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову прокурора мотивоване тим, що позов було подано з пропуском строку позовної давності.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У січні 2017 року перший заступник прокурора Рівненської області через засоби поштового зв`язку подав до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 31 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 27 грудня 2016 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати в частині відмови в задоволенні позову прокурора Радивилівського району в інтересах територіальної громади Радивилівського району в особі Радивилівської районної ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову, яким витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Радивилівської районної ради майно, а саме - 63/100 частини нежитлового приміщення площею 102 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь Радивилівської районної ради майно, а саме - 37/100 частини нежитлового приміщення площею 102 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати право комунальної власності на частину нежитлового приміщення площею 102 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за Радивилівською районною радою. В решті оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції ухвалені судові рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

29 серпня 2017 року на адресу Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від ОСОБА_2 надійшло заперечення на касаційну скаргу, в якому відповідач просив суд касаційну скаргу першого заступника прокурора Рівненської областівідхилити, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

30 серпня 2017 року на адресу Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від ОСОБА_1 надійшло заперечення на касаційну скаргу, в якому відповідач просив суд касаційну скаргу першого заступника прокурора Рівненської областівідхилити, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 червня 2019 року вказана справа передана судді-доповідачу.

Рішення судів попередніх інстанцій в частині позову Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області в інтересах територіальної громади Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області до Радивилівської районної ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно в касаційному порядку не оскаржені, а тому в цій частині не є предметом касаційного перегляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про право власності на адміністративно-побутову будівлю від 17 грудня 2002 року адміністративно-побутова будівля у АДРЕСА_1 , зареєстрована Радивилівським районним бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за Радивилівською районною радою Рівненської області.

Згідно з рішенням Господарського суду Рівненської області від 11 лютого 2009 року (справа № 15/34), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30 червня 2009 року, за ТОВ «Силует» визнано право власності на частину нежитлового приміщення площею 102 кв.м у АДРЕСА_1 , відповідно до плану.

04 вересня 2009 року ТОВ «Силует» оформило право власності на частину нерухомого майна площею 102 кв.м у АДРЕСА_1 .

11 вересня 2009 року ТОВ «Силует» відчужило спірне майно на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Радивилівського районного нотаріального округу Додь Н. В.

14 вересня 2009 року ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на вказане майно.

Постановою Вищого господарського суду України від 31 березня 2010 року скасовано вищевказані судові рішення, а справу направлено до суду першої інстанції для нового розгляду.

За результатами нового розгляду ухвалою Господарського суду Рівненської області від 23 квітня 2010 року припинено провадження у справі у зв`язку з ліквідацією юридичної особи - ТОВ «Силует».

26 листопада 2010 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу відчужив 37/100 частини даної нерухомості вартістю 116 000,00 грн на користь ОСОБА_2 , який 29 листопада 2010 року зареєстрував на право власності. ОСОБА_1 29 листопада 2010 року зареєстрував право власності на 63/100 частини спірного майна.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій) кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій) доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 ЦПК України.

Згідно із статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача

За змістом цієї статті випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Норми статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Отже, норми статей 1212 та 388 ЦК України можуть застосуватись у випадках, коли певна вимога власника майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання або збереження майна без достатньої правової підстави. При цьому підстави застосування положень статті 1212 ЦК України є більш широкими, ніж статті 388 цього Кодексу. Наявність підстав для витребування майна за статтею 388 ЦК України не виключає застосування положень статті 1212 цього Кодексу в частині, що не суперечать положенням статті 388 ЦК України.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-3089цс15.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України (в редакціях, чинних на час звернення прокурора з цим позовом до суду) передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій).

На віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів.

Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності.

Вирішуючи виключну правову проблему, сформульовану Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 18 квітня 2018 року, для забезпечення єдності судової практики, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16), а також висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16, про те, що приписи про позовну давність до позовних вимог про витребування майна не застосовуються.

Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до судуу разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до судуу разі порушення або загрози порушення інтересів державиза відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Відповідно до статті 257 ЦК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій) загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

31 березня 2010 року Вищим господарським судом України за касаційною скаргою Радивилівської районної ради було винесено постанову про скасування рішення Господарського суду Рівненської області від 11 лютого 2009 року та постанови Львівського апеляційного господарського суду від 30 червня 2009 року, які прийняті щодо спірного майна.

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

29 грудня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заявили клопотання про застосування строків позовної давності.

Згідно частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При таких обставинах суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про пропущення прокурором строку позовної давності та обґрунтовано застосував наслідки його пропуску, відмовивши у задоволенні позову.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою вимогу прокурора щодо поновлення строків позовної давності і не дав оцінку поважності таких причин є необґрунтованими, оскільки спростовується змістом мотивувальної частини рішення Апеляційного суду Рівненської області від 27 грудня 2016 року.

Також не є обґрунтованим посилання прокурора у касаційній скарзі на правові висновки Верховного Суду України щодо незастосування приписів про позовну давність до позовних вимог про витребування майна, викладених, зокрема, у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16), оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 відступила від цього висновку Верховного Суду України.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Рівненської області залишити без задоволення.

Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 31 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 27 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило