П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2019 року

м. Рівне

Справа № 572/4418/15-ц

Провадження № 22-ц/4815/1236/19

Головуючий у Сарненському районному суді:

суддя Рижий О.А.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

09.07.2019 о 15 год. 56 хв. у м. Сарни Рівненської області

Повний текст рішення складено: 10.07.2019

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Боймиструк С.В.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач 1: ОСОБА_2 ;

відповідач 2: ОСОБА_3 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні

позивача: Орган опіки і піклування Сарненської районної державної адміністрації;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні

відповідача: приватний нотаріус Сарненського районного нотаріального округу

Токов Василь Григорович;

представники учасників справи:

позивача - адвокат Кисельова Мирослава Ігорівна;

відповідача 2 - адвокат Скрипнюк Віталій Радіонович;

Органу опіки і піклування Сарненської районної державної адміністрації - Гаврилюк Ростислав Богданович;

за участі (в апеляційному суді): представників позивача і відповідача-2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівнеснької області від 09 липня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Орган опіки і піклування Сарненської районної державної адміністрації; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватний нотаріус Сарненського районного нотаріального округу Токов Василь Григорович; про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та Державного акту на право власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

У грудні 2015 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування і Державного акту на право власності на земельну ділянку. Мотивуючи свої вимоги, вказувала про те, що спірна земельна ділянка була отримана її чоловіком - ОСОБА_2 у власність під час їхнього подружнього життя, а на ній знаходиться закінчений будівництвом житловий будинок, де зареєстровані ОСОБА_1 та троє спільних з дарувальником дітей. Тому вважала достатніми підстави для оспорення договору дарування від 01 квітня 2015 року, яким її чоловік подарував на користь ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0, 1957 га в АДРЕСА_1 .

Ухвалою Сарненського районного суду від 04 січня 2016 року відкрито провадження у справі за зазначеним позовом та призначено її до судового розгляду.

Ухвалою Сарненського районного суду від 19 лютого 2016 року залучено Оргна опіки і піклування Сарненської районної державної адміністрації та приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Токова В.Г. до участі в справі як третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

У поданих запереченнях на позовну заяву представник ОСОБА_2 , вважаючи вимоги позивача необґрунтованими, просив залишити їх без задоволення.

Рішенням Сарненського районного суду від 05 травня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки і піклування Сарненської районної державної адміністрації та приватний нотаріус Сарненського районного нотаріального округу Токов В.Г.; про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та Державного акту на право власності на земельну ділянку.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 14 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а рішення районного суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року рішення Сарненського районного суду від 05 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 14 червня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Сарненського районного суду від 19 листопада 2018 року відкрито провадження у справі за зазначеним позовом ОСОБА_1 , вирішено провести розгляд справи у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

У поданому відзиві представник ОСОБА_2 - адвокат Скрипнюк В.Р., вважаючи позовну заяву ОСОБА_1 необґрунтованою, просив відмовити у її задоволенні, погодившись з доводами, викладеними відповідачем.

Ухвалою Сарненського районного суду від 29 січня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 в заяві про забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомого майна, а саме житлового будинку площею 90, 5 м2, земельну ділянку площею 0, 1957 га, кадастровий номер :01:001:0031, що розташовані у АДРЕСА_1 .

Рішенням Сарненського районного суду від 09 липня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки і піклування Сарненської районної державної адміністрації та приватний нотаріус Сарненського районного нотаріального округу Токов В.Г.; про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та Державного акту на право власності на земельну ділянку.

У поданій апеляційній скарзі позивач, вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, покликалася на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначала про невиконання судом вказівок Верховного Суду, що дані у постанові від 12 червня 2018 року, щодо перевірки, чи побудований на спірній земельній ділянці житловий будинок та чи є це майно спільною сумісною власністю. Оскільки у провадженні Сарненського районного суду знаходиться цивільна справа про поділ майна подружжя, тому нею заявлялося клопотання про доцільність та необхідність об`єднання в одне провадження цієї справи зі справою про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки і Державного акту на право власності на земельну ділянку. Однак судом клопотання не задоволено і таким чином вказівка суду касаційної інстанції повністю виконана не була.

Переконувала, що вона разом з трьома дітьми з 2000 року зареєстровані у житловому будинку, що розміщений на спірній ділянці. Тобто це означає, що будинок був закінчений будівництвом, ці особи і зараз продовжують там мешкати та вести господарство й побут, а відповідно до технічних обстежень на предмет визначення технічного стану будинку АДРЕСА_1 його фізичне зношування складає 25 відсотків. Тому не погоджувалася із доказами, які надав ОСОБА_3 в судове засідання. Зокрема, технічний паспорт на садибний (індивідуальний) будинок, інвентаризаційна справа № 1 від 20.06.2016, відповідь з Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області №1017-298-19 від 04.02.2019, повідомлення №РВ 74 про початок будівництва цього будинку як нового, декларація про готовність до експлуатації об`єкта, яка подана 13.12.2017 №30, звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкту - індивідуального будинку АДРЕСА_1 , і вважала їх необ`єктивними та непереконливими.

На її думку, оспорюваний договір було укладено з метою виведення майна з правового режиму спільно набутого майна подружжя. Хоча в мотивувальній частині оскаржуваного рішення судом і зазначено, що єдиними доказами на підтвердження вимог позивача є запис у погосподарській книзі про відкриття особового рахунку та реєстрація місця проживання за спірною адресою, однак усупереч вимогам ст.ст. 264, 265 ЦПК України не оцінено жодного наданого доказу, не наведено відповідних аргументів на обґрунтування своїх висновків та залишено без уваги обставини, на які посилалася ОСОБА_1 .

При цьому вказувала на недодержання судом правил ст.ст. 12 і 81 ЦПК України щодо змагальності цивільного судочинства та вирішення справи у межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих сторонами у справі.

З викладених міркувань просила скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове судове рішення - про задоволення позовних вимог повністю.

У поданому відзиві представник відповідачів - адвокат Скрипнюк В.Р., вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому покликався на правильність та повноту висновків суду щодо унеможливлення будівництва житлового будинку без відповідних дозволу на виконання будівельних робіт і проекту. Згідно з Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2008 №923, цей Порядок установлює механізм та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснюється на підставі сертифіката відповідності, що видається Держархбудінспекцією та її територіальними органами за формою відповідно до додатку 1. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата видачі зареєстрованого інспекцією сертифіката відповідності. Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно передбачено внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Натомість позивач не надала будь-якого доказу, що вимагається наведеними нормативними актами, що вказує про відсутність житлового будинку на час укладення оспорюваного договору.

Вважає, що сам по собі факт відмітки у паспорті реєстрації місця проживання особи не породжує наслідків набуття права власності на нерухоме майно, а технічний паспорт на житловий будинок також не свідчить про виникнення спільного майна подружжя чи особистого майна громадянина.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки будівництво житлового будинку, який розташований на земельній ділянці, що одержана відповідачем 1 в порядку безоплатної приватизації як частки із земельного фонду, відповідно до вимог закону розпочате не було, як не було зареєстровано і відповідних дозволів з цією метою на момент укладення оспорюваного договору дарування, тому права позивача порушені не були і відсутні підстави для визнання зазначеного договору недійсним.

Як з`ясовано судом, 24 жовтня 2008 року ОСОБА_2 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0, 1957 га в с. Тинне Сарненського району Рівненської області для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд на підставі рішення Тинненської сільської ради Сарненського району №212 від 09 червня 2005 року.

В подальшому, 01 квітня 2015 року одноособово ОСОБА_2 відповідно до договору дарування було подаровано зазначену земельну ділянку на користь ОСОБА_3 Договір посвідчений приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Токовим В.Г. і зареєстровано в реєстрі за №450.

Спірні відносини виникли між сторонами з того приводу, що спірна земельна ділянка з розміщеним на ній житловим будинком, який збудований за час шлюбу позивача з відповідачем 1, відповідно до норм Сімейного кодексу України та Земельного кодексу України є спільним сумісним майном подружжя. Тобто на момент укладення оспорюваного договору без згоди ОСОБА_1 ця земельна ділянка не була вільною і перебувала у спорі, а тому вважала договір дарування недійсним через порушення вимог закону та її прав.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та встановивши, що при вирішенні відносин між сторонами до застосування не підлягають норми матеріального права, на чому наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За змістом частини четвертої ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої ст. 369 ЦК України та частини другої ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17.

Частина четверта ст. 120 ЗК України у редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин, визначала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі а споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Зміст зазначеної норми закону дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

З роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у пункті 182 своєї постанови від 16 квітня 2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2), вбачається, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Тобто спірна земельна ділянка була особистою власністю того з подружжя, який зареєстрований титульним власником, оскільки лише з 08 лютого 2011 року по 13 червня 2012 року законодавством (ч. 5 ст. 61 СК України) визнавалося, що приватизована одним з подружжя земельна ділянка, одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тому земельна ділянка площею 0, 1957 га з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка виділена ОСОБА_2 на підставі рішення Тинненської сільської ради Сарненського району Рівненської області від 09 червня 2005 року, Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №2267676 від 24.10.2008, була його особистою власністю і згоди другого з подружжя - позивача у справі на її відчуження, в т.ч. і дарування, законом не вимагалося. Отже, договір дарування в частині земельної ділянки, який вчинено без згоди другого з подружжя, є правомірним.

Щодо житлового будинку АДРЕСА_1 , то колегія суддів також погоджується з висновками суду попередньої інстанції і вважає, що такого об`єкта нерухомості на час вчинення 01 квітня 2015 року договору дарування земельної ділянки з юридичної точки зору не існувало.

Так, згідно із ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Норми ч. 2 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" вказують про виникнення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Отже, державну реєстрацію житлового будинку можливо здійснити лише у разі, коли його будівництво розпочато, проведено та прийнято в експлуатацію у відповідності до положень закону.

Між тим, серед поданих позивачем доказів відсутні такі фактичні дані, що свідчили би про те, що на спірній земельній ділянці в момент укладення 01 квітня 2015 року договору дарування земельної ділянки розпочато, продовжено, завершено, прийнято в експлуатацію та здійснено державну реєстрацію на ім`я будь-кого з подружжя житлового будинку.

Так, згідно з пунктом 2 Порядку виконання підготовчих робіт, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №466 в редакції, яка діяла на час укладення оспорюваного договору, підготовчі роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію, а також після подання Держархбудінспекції або її територіальному органу повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, крім винесення інженерних мереж та видалення зелених насаджень, або отримання зареєстрованої декларації про початок виконання підготовчих робіт.

Відповідно до пунктів 12, 13 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461, в редакції, яка діяла на момент укладення оспорюваного договору, експлуатація об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Зареєстрована декларація або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього.

Згідно зі ст.ст. 12 і 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин самі по собі документальна відмітка у паспорті про реєстрацію місця проживання позивача, а також запис на час виникнення спірних відносин у погосподарській книзі про господарство за №1080 (адреса: АДРЕСА_1 ), де проживає ОСОБА_1 з дітьми, не свідчать про існування житлового будинку у розумінні вимог закону.

Тобто зазначені факти не призводять до застосування при вирішенні справи правил ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України роз`яснень пункту 182 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ". Отже, не можуть бути застосовані і норми ст.ст. 60, 65 СК України, ст.ст. 203, 215, 369 ЦК України та правова позиція Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17.

За наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду від 05 травня 2016 року і ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 14 червня 2016 року, Верховний Суд своєю постановою від 12 вересня 2018 року зобов`язав суди попередніх інстанцій перевірити обставини наявності чи відсутності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, про що було наведено колегією суддів.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі у застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо доводів апеляційної скарги про технічне обстеження на предмет визначення технічного стану будинку АДРЕСА_1 його фізичне зношування складає 25 відсотків, то вони є необґрунтованими і не спростовують правильності висновків суду.

Колегія суддів не згодна з посиланнями заявника на недодержання норм процесуального права, виходячи з такого.

Згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Натомість будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до хибного розв`язання спірних правовідносин, чи інших обставин, що є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, ОСОБА_5 зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом їх здобуто не було.

Не можна погодитися і з рештою аргументів заявника, адже висновки районного суду зроблено з урахуванням повного і об`єктивного з`ясування обставин справи та правильного застосування вимог закону.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сарненського районного суду Рівнеснької області від 09 липня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 12 год. 10 хв. 01.10.2019

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.С.Шимків