ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 685/653/19
Провадження № 22-ц/4820/1659/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

учасники справи: представник банку Москалюк Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 03 липня 2019 року (суддя Бурлак Г.І.) за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсними (нікчемними) умов кредитного договору та стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК») про визнання недійсними (нікчемними) умов кредитного договору №НМАWRX10337441 від 19.12.2006 року, якими встановлено сплату позивачем банку щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 11 грн. 63 коп. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 42 грн. 30 коп., та просив стягнути на його користь 190,47 грн. переплачених ним коштів.

Позов мотивовано тим, що 19 грудня 2006 року між позивачем та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено кредитно-заставний договір №НМАWRX10337441 за умовами якого банк надав позивачу споживчий кредит у сумі 465 грн. 30 коп., на строк 12 місяців, зі сплатою за користування кредитом 1% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 11,63 грн., та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 42,30 грн. в обмін на зобов`язання позивача повернути кредит та сплатити відсотки та винагороду.

Однак, всупереч вимогам ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №68) відповідачем умовами кредитного договору передбачено сплату позивачем щомісячної та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту. Зазначені положення кредитного договору суперечать положенням вищевказаного законодавства, а тому вони в силу закону є недійсними (нікчемними).

Крім того, позивач зазначав, що враховуючи те, що банк надав позивачу споживчий кредит у розмірі 465 грн. 30 коп., з яких відразу відрахував 42 грн. 30 коп. одноразової винагороди за надання фінансового інструменту, фактично надав кредит у розмірі 423 грн. (465 грн. 30 коп. - 42 грн. 30 коп.) під 1% на місяць, або під 12% на рік. На виконання умов цього договору 30 жовтня 2007 року позивачем було сплачено банку 450 грн., а 23 листопада 2007 року ще 210 грн., тобто всього 660 грн., чим виконано умови кредитного договору, бо було повернуто 423 грн. тіла кредиту та сплачено 237 грн. процентів за його користування упродовж 11 місяців, тоді як розмір процентів за цей період склав 46 грн. 53 коп. (423 грн. сума кредиту ? 11 місяців користування ними ? 100). Тобто переплата склала 190,47 грн., яку він просив стягнути з банку на свою користь.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 03 липня 2019 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідна редакція вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», на які позивач посилається як на підставу недійсності умов кредитного договору, та п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування, які затверджені постановою Національного банку України від 10.05.2007 року, набули чинності після укладення спірного кредитного договору, тому не можуть застосовуватися до правовідносин, які виникли між сторонами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на його незаконність, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку обов`язкову умову надання банківських послуг. Позовні вимоги позивача основуються на положеннях чинних на час укладення спірного кредитного договору, Законів «Про банки і банківську діяльність», «Захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Крім того, підпунктом 7 ч.2 пункту 11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцеві було заборонено вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Проте, банк свавільно та безпідставно з відкритої у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» позивачем 04.09.2017 року зарплатної картки незаконно списав на свою користь на виконання умов цього договору, 22.09.2017 року - 1788 грн. 71 коп., 24.10.2017 року ще 30 грн., а всього 1818 грн.71 коп. Відмовляючи в позові, на цей довід позовних вимог суд будь-якої відповіді не дав, а відтак рішення не відповідає вимогам ст.265 ЦПК України.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судове засідання апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 не з`явилися про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток.

Представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Москалюк С.А. в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просила її відхилити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Судом встановлено, що 19 грудня 2006 року відповідач уклав із позивачем кредитний договір №HMAWRX10337441 на суму 465 грн. 30 коп. на строк 12 місяців з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 11,63 грн. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 42,3 грн.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьої, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша ст.215 ЦК України).

Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час укладення договору, Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

22 вересня 2011 року у ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» внесені зміни, на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» №3795-VI від 22.09.2011 року, згідно яких споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Разом з цим, в п.1 Прикінцевих положень зазначено, що дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди до кредитного договору тощо).

Як зміни у ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» які були несені, на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» №3795-VI від 22.09.2011 року, так і Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту були затверджені постановою Національного банку України від 10.05.2007 року, тобто після укладення спірного кредитного договору, а тому не можуть застосовуватись до правовідносин, що виникли до їх введення в дію. Разом з цим, в п.1 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» №3795-VI від 22.09.2011 року зазначено, що дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Стосовно договірних правовідносин (тобто відносин, що складаються між кредиторами та споживачами фінансових послуг) має діяти правило, за яким прийняття закону або внесення змін не може впливати на договір, укладений до набрання чинності цим законом. Тим самим установлюється пріоритет договору над законом у розумінні неможливості змінити волю осіб волею законодавця. Тому всі норми цього Закону, що стосується договірних правовідносин, діють лише на майбутнє.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апелянта щодо того, що суд першої інстанції не відповів на довід позовних вимог позивача про застосування строку позовної давності не впливають на правові висновки суду та не заслуговують на увагу, оскільки предметом та підставою даної позовної заяви є визнання недійсними (нікчемними) окремих положень кредитного договору, а не неправомірність дій банку щодо списання з банківського рахунку позивача заборгованості за спірним кредитним договором.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 03 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 вересня 2019 року.

Судді: Т.О. Янчук

А.В. Купельський

О.І. Ярмолюк