Провадження № 22-ц/801/1762/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 рокуСправа № 127/19535/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Ковальчука О. В.,

суддів: Марчук В. С., Сала Т. Б.,

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 18 червня 2019 року у м. Вінниці суддею цього суду Медяною Ю . В. , дата складання його повного тексту не відома,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та, з урахуванням уточнених позовних вимог, мотивувала його тим, що 20 березня 2007 року сторони уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області за актовим записом № 467, а ІНФОРМАЦІЯ_2 них народилась донька ОСОБА_4 . Під час шлюбу, а саме 16 вересня 2016 року, ОСОБА_2 уклав в інтересах сім`ї з Товариством з обмеженою відповідальністю «Будмонтажпроект» (далі - ТОВ «Будмонтажпроект») інвестиційний договір № 102 на будівництво житла та сплатив за нього 1 088 586,00 грн. Проте, 08 лютого 2017 року вказаний договір було розірвано на підставі його заяви та відповідно до видаткового касового ордеру від 17 березня 2017 року всі кошти в розмірі 1 088 586,00 грн були повернуті ОСОБА_2

Пославшись на викладене та на те, що сторони не досягнули домовленості щодо поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, позивач просила суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя грошові кошти, які були внесені відповідачем за інвестиційним договором № 102 до ТОВ «Будмонтажпроект» в сумі 1088586,00 грн.; грошові кошти, які були повернуті відповідачу внаслідок розірвання інвестиційного договору за видатковим касовим ордером від 17 березня 2017 року у розмірі 1088586,00 грн. та здійснити поділ спільного майна сторін наступним чином: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 544293,00 грн. в якості 50% грошових коштів, отриманих ОСОБА_2 внаслідок розірвання інвестиційного договору № 102 від 16 вересня 2016 року за видатковим касовим ордером від 17 березня 2017 року у розмірі 1088586,00 грн. і стягнути судовий збір.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2019 року позов задоволено, визнано об`єктами права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : грошові кошти, які були внесені ОСОБА_2 за інвестиційним договором № 102 до ТОВ «Будмонтажпроект» в сумі 1088586 грн. 00 коп.; грошові кошти, які були повернуті ОСОБА_2 внаслідок розірвання інвестиційного договору № 102 від 16 вересня 2016 року за видатковим касовим ордером від 17 березня 2017 року у розмірі 1088586 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 544293 грн. 00 коп. в якості 50% грошових коштів, отриманих ОСОБА_2 внаслідок розірвання інвестиційного договору №102 від 16 вересня 2016 року за видатковим касовим ордером від 17 березня 2017 року у розмірі 1088586 грн. 00 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач, посилавшись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 95 ЦК України визначено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про шлюб від 27 липня 2018 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 20 березня 2007 року зареєстрували шлюб, про що Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області здійснено актовий запис № 467 (а. с. 9).

Згідно зі свідоцтвом про народження від 18 жовтня 2007 року серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 10).

У розписці від 15 вересня 2016 року зазначено, що ОСОБА_2 , діючи добровільно, без будь-якого примусу як фізичного так і морального, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, даною розпискою посвідчив, що 15 вересня 2016 року отримав від громадянина ОСОБА_5 у позику грошові кошти в розмірі 41 500 дол. США, що згідно з офіційним курсом НБУ становить 1 092 280,00 грн. Грошові кошти ОСОБА_2 отримав у позику з метою придбання житла (квартири) та зобов`язується повернути протягом трьох років з моменту отримання позики, але не пізніше 15 вересня 2019 року. Факт передачі грошових коштів засвідчили ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а. с. 54).

16 вересня 2016 року між ТОВ «Будмонтажпроект» та ОСОБА_2 укладено інвестиційний договір № 102 на будівництво житла: 10-ти поверховий житловий будинок за будівельною адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 55).

На виконання умов цього договору ОСОБА_2 16 вересня 2016 року в касу ТОВ «Будмонтажпроект» внесено 100 % вартості квартири, а саме 1 088 586,00 грн., що підтверджується прибутковим касовим ордером № 409. (а. с. 36).

08 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «Будмонтажпроект» з заявою про розірвання інвестиційного договору № 102 від 16 вересня 2016 року та повернення коштів в сумі 1 088 586,00 грн. (а. с. 59).

Відповідно до видаткового касового ордеру № 72 від 17 березня 2017 року всі кошти у розмірі 1 088586,00 грн. було повернуто ОСОБА_2 (а. с. 58).

14 вересня 2018 року за № 78 ТОВ «Будмонтажпроект» надало інформацію про те, що 16 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Будмонтажпроект» дійсно укладено інвестиційний договір № 102 на будівництво житла: 10-ти поверховий житловий будинок за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , та цього ж дня внесено 100% суми в розмірі 1 088586,00 грн. Відповідно до заяви ОСОБА_2 08 лютого 2017 року цей договір було розірвано та 17 березня 2017 року повернуто йому всі кошти (а. с. 35).

Згідно з податковими деклараціями платника єдиного податку фізичної особи-підприємця сума доходу ОСОБА_1 за 2013 рік становила 766 304 грн. 02 коп., за 2014 рік - 969 705 грн. 89 коп., за 2015 рік - 999 600 грн. 71 коп., за 2016 рік - 955 465 грн. 92 коп. (а. с. 76-89).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 січня 2019 року, яке набрало законної сили 15 лютого 2019 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований 20 березня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану ВМУЮ у Вінницькій обл., актовий запис 467 (http://www.reestr.court.gov.ua/Review/79193860).

Свідок ОСОБА_7 повідомив суду першої інстанції, що з студентських років він знайомий з ОСОБА_5 , у вересні 2016 року останній запросив його до себе додому засвідчити факт написання ОСОБА_2 розписки про отримання ним грошових коштів. Вказану розписку писав ОСОБА_2 , а розписалися у ній ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та свідок. Передача грошей відбувалася при свідку, для чого саме ОСОБА_2 брав грошові кошти йому невідомо, перевірка купюр на справжність при ньому не проводилась, копій розписки не робилось, дружини ОСОБА_2 при написанні розписки не було.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із висновком Верховного суд у постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 396/746/16-ц.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Частина 3 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України).

Згідно з ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України і сутність такого поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі.

Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Пунктами 22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено судам, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Отже, для вирішення спору, який виник між сторонами, суду необхідно з`ясувати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст.65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При цьому суд враховує, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

На підставі викладених норм права та встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність ОСОБА_2 належними та допустимими доказами факту отримання 15 вересня 2016 року в позику грошових коштів в сумі 41500,00 дол. США, що було еквівалентно 1092280,00 грн, з метою придбання житла (квартири), отже і не доведено придбання житла відповідно до інвестиційного договору № 102 від 16 вересня 2016 року за кошти, які належали йому особисто, тому він не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а саме на грошові кошти, які були внесені ним за інвестиційним договором в сумі 1088586 грн. 00 коп. та повернуті за видатковим касовим ордером від 17 березня 2017 року у розмірі 1088586 грн. 00 коп.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог у зв`язку з тим, що кошти на придбання житла, відповідно до положень ст. 60 СК України, набуті подружжям за час шлюбу і є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , інвестиційний договір № 102 від 16 вересня 2016 року укладено під час шлюбу та в інтересах сім`ї, а кошти, сплачені за цим договором, повернуті ОСОБА_2 , отже Ѕ коштів, повернутих за видатковим касовим ордером від 17 березня 2017 року у розмірі 1088586 грн. 00 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що такі висновки суду є невірними, зводяться до посилань на доведеність вказаних обставин щодо отримання у борг грошових коштів на придбання житла в сумі 41 500 дол. США, що згідно з офіційним курсом НБУ становило 1 092 280,00 грн., та їх повернення, тобто до іншої оцінки доказів ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому апеляційним судом відхиляються.

Крім того, доводи апеляційної скарги про те, що податкові декларації платника єдиного податку не можуть бути належними доказами наявності у позивача чистого доходу від підприємницької діяльності та не підтверджують факт передачі коштів відповідачу, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від розміру доходу кожного з них.

Апеляційний суд також вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що грошові кошти в сумі 1 088 586,00 грн не є спільною сумісною власністю подружжя у зв`язку з тим, що вони не були набуті внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, оскільки вказані обставини відповідач визнавав у відзиві на позовну заяву, зокрема, ним зазначалось, що з 20 березня 2007 року до квітня 2017 року сторони проживали разом, він шукав нове житло для комфортного проживання сім`ї, збирався їхати на роботу закордон для придбання пристойного житла.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : В. С. Марчук

Т. Б. Сало

Повний текст постанови виготовлено 01 жовтня 2019 року