ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» вересня 2019 року

м. Харків

справа № 641/5820/18-ц

провадження 22ц/818/4791/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 липня 2019 року в складі судді Курганникової О.А.

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання кредитного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 28 липня 2008 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит в іноземній валюті у сумі 78 500,00 доларів США, що відповідає еквіваленту у гривні - 380 159,80 грн. При цьому, сторони договору обумовили, що гривневий кредит суми кредиту зазначається в договорі лише в разі надання банком кредиту в іноземній валюті.

Зазначив, що згідно пункту 1.5 договору банк надає позичальнику кредит у доларах США шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 , відкритий у банку, однак такий зміст і умови кредитного договору суперечать законодавству, зокрема, Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, оскільки в пункті 7.12 цієї Інструкції не зазначено таку операцію банку, як зарахування іноземної валюти банку як кредит фізичній особі від банку на поточний рахунок позичальника, у зв`язку з чим кредитний договір є недійсним з дня його укладення.

Вказав, що пунктом 3.4.1 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується повернути основну суму кредиту та внести плату за користування кредитом у вигляді відсотків на рахунок № НОМЕР_2 , тобто не на свій поточний рахунок, а зовсім на інший рахунок, який не має ніякого відношення до позичальника.

Згідно з вимогами Інструкції «Про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України» рахунок № НОМЕР_2 відноситься до 3 класу рахунків банку і є транзитним рахунком за іншими рахунками і призначений для обліку сум за іншими розрахунками для подальшого зарахування на рахунки банку або рахунки клієнтів. При цьому, за дебетом і кредитом рахунку цього класу проводяться суми, що надалі шляхом розподілу зараховуються на відповідні рахунки за призначенням.

Умовами кредитного договору є оплата фінансових послуг банку у іноземній валюті. За таких обставин, умовами передбачено приймання оплати послуг банку у вигляді відсотків в іноземній валюті, тобто передбачено отримання банком валютного доходу за кредитним договором з фізичною особою на території України.

Вважав, що оплата банку в іноземній валюті його послуг за надання кредиту суперечить «Правилам використання готівкової іноземної валюти на території України», таким чином, положення пункту 3.4.1 кредитного договору не передбачено законодавством України і прямо йому суперечить, тобто позичальник не мав законного права розраховуватися з банком за надані послуги іноземною валютою.

Вказав, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 березня 2011 року по справі № 2-198/2011 з нього, як з поручителя, стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» солідарно борг за кредитом в розмірі 639 725,70 грн.

Зазначив, що на підставі цього рішення суду видано виконавчий лист № 2-198/2011, який на теперішній час знаходиться на примусовому виконанні в Комінтернівському відділі державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції. На цей час судове рішення не виконано.

Просив визнати недійсним кредитний договір № 0 від 28 липня 2008 року між позичальником та банком з підстав його невідповідності законодавству України; стягнути з відповідача на його користь сплачені відсотки у сумі, які підтверджуються документально і фактично отримані відповідачем; застосувати наслідки, що передбачені частиною 1 статті 216 ЦК України в частині, що відповідає розміру фактично наданого кредиту; судові витрати покласти на банк.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 липня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав вимоги позову. При цьому зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що надання кредиту шляхом зарахування банком коштів в іноземній валюті на поточний рахунок позичальника та умови кредитного договору щодо внесення плати за користування кредитом у вигляді відсотків в іноземній валюті суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки позичальник не мав права розраховуватися з банком за надані послуги іноземною валютою; що спірним договором передбачено, що повернення основної суми кредиту та внесення відсотків здійснюється не на поточний рахунок позичальника, а зовсім на інший рахунок, який не має відношення до позичальника.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивачем не доведено, що його права або інтереси порушено.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 липня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, в сумі 78 500,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 380 159,80 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. При цьому сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту зазначається в договорі лише в разі надання банком кредиту в іноземній валюті.

Пунктом 1.5 цього договору передбачено, що банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_3 у банку.

Відповідно до пункту 3.4.1 цього договору позичальник зобов`язується використовувати кредит на зазначені у цьому договорі цілі, а також повернути суму кредиту, і сплатити плату за кредит й інші грошові платежі на рахунок банку в порядку та на умовах, передбачених цим договором, а саме: рахунок № НОМЕР_2 в АКІБ «УкрСиббанк».

В забезпечення виконання умов кредитного договору, 28 липня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 220022, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати за виконання ОСОБА_3 усіх її зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28 липня 2008 року, укладеного між кредитором та боржником, існуючих на теперішній час і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

13 лютого 2012 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 2, відповідно до умов якого за цим договором клієнт зобов`язується передати у власність фактору, а фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором. Обсяг (сума) прав вимоги станом на дату укладення цього договору визначений у додатку № 1 до цього договору. Одночасно з відступленням прав вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення.

В додатку № 1 до договору факторингу № 2 від 13 лютого 2012 року зазначено кредитний договір № від 28 липня 2015 року, боржник ОСОБА_3 та договір поруки від 28 липня 2008 року, поручитель ОСОБА_1 .

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 березня 2011 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором в сумі 639 725,72 грн. Рішення є чинним.

На виконання цього рішення, 05 квітня 2011 року Комінтернівським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 2-198/2011. Суму боргу за кредитним договором боржником та поручителем не погашено.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Разом з тим у частині першій статті 236 ЦК України зазначено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Момент укладення договору визначено у частині першій статті 638 ЦК України, у якій зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За змістом частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Матеріали справи свідчать про те, що при підписанні договору поруки 28 липня 2008 року, яким ОСОБА_1 поручився перед банком за ОСОБА_3 , будь - яких заперечень, зауважень щодо змісту договорів або змін до договору він не надав. Навпаки, ОСОБА_1 своїм підписом зазначив, що він повністю розуміє всі умови кредитного договору та договору поруки, свої права та обов`язки за договором та погоджується з ними.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та звернув увагу на пункти 1.5 та 3.4.1. кредитного договору. При цьому зазначив, що рішення суду, за яким з боржника та поручителів стягнуто кошти за кредитним договором, є чинним. Рішення не виконано.

Дійсно, порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах передбачено Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, яка затверджена Постановою Правління Національного банку України № 492 від 12 листопада 2003 року та зареєстрована в Міністерстві юстиції України за № 1172/8493 17 грудня 2003 року. Із пункту 1.2 цієї Інструкції в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору, вбачається, що фізичні особи-резиденти - це громадяни України, іноземці, особи без громадянства, які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном.

Пунктом 1.8 цієї Інструкції передбачено, що банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки.

Поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Із пункту 7.12 Інструкції вбачається, що на поточні рахунки в іноземній валюті фізичних осіб-резидентів зараховуються, зокрема, валюта, перерахована як кредит, позика, фінансова допомога відповідно до договору за умови отримання у випадках, визначених нормативно-правовими актами Національного банку, реєстраційного свідоцтва Національного банку щодо залучення кредитів, позик в іноземній валюті.

Доказів того, що банк не мав права зараховувати на поточні рахунки іноземну валюту, зокрема, відсутність у банку реєстраційного свідоцтва Національного банку щодо залучення кредитів, позик в іноземній валюті, матеріали справи не містять і до суду апеляційної інстанції їх не надно.

Пунктом 3 Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 17 червня 2004 року за № 280, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 липня 2004 року за № 919/9518, в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору передбачено, що Інструкція встановлює порядок ведення рахунків бухгалтерського обліку, визначає характеристику і коротке призначення рахунків для відображення інформації за типовими операціями.

Із пункту 4 цієї Інструкції вбачається, що транзитні рахунки - рахунки, що використовують для обліку платежів на час до перерахування їх за призначенням згідно з нормативно-правовими актами або договорами.

Пунктом 9 цієї Інструкції передбачено, що у Плані рахунків наведені номери та найменування синтетичних рахунків II, III, IV порядків, що забезпечують запис інформації про наявність і рух активів, зобов`язань, капіталу та результати від операційної, інвестиційної та фінансової діяльності банків. Першою цифрою номера визначено клас рахунків.

План рахунків складається з дев`яти класів: клас 1. Казначейські та міжбанківські операції; клас 2. Операції з клієнтами; клас 3. Операції з цінними паперами та інші активи і зобов`язання; клас 4. Фінансові та капітальні інвестиції; клас 5. Капітал банку; клас 6. Доходи; клас 7. Витрати; клас 8. Управлінський облік; клас 9. Позабалансові рахунки .

Кожний клас розподілений на: рахунки II порядку (двозначні - розділ); рахунки III порядку (тризначні - група); рахунки IV порядку (чотиризначні - балансовий рахунок).

Відповідно до пункту 12 цієї Інструкції за класом 3 Плану рахунків відображаються операції з цінними паперами (окрім цінних паперів, що рефінансуються Національним банком України, та інвестицій в асоційовані та дочірні компанії), обліковуються запаси товарно-матеріальних цінностей, сформовані банківські резерви, субординований борг, розрахунки між філіями одного банку, позиція банку за іноземною валютою та банківськими металами тощо.

Рахунок 3739 - транзитний рахунок за іншими розрахунками. Призначення рахунку: облік сум за іншими розрахунками для подальшого зарахування на рахунки банку або рахунки клієнтів. За дебетом і кредитом рахунку проводяться суми, що надалі шляхом розподілу зараховуються на відповідні рахунки за призначенням.

Визначаючи в пункті 1.5 поточний рахунок позичальника, на який банк, зокрема, зараховує кредитні кошти та в пункті 3.4.1 транзитний рахунок банку, на який перераховуються позичальником кредитні кошти, банк діяв в межах цієї Інструкції; будь - яких порушень щодо зарахування банком коштів в іноземній валюті на поточний рахунок позичальника та повернення кредиту на рахунок банку, який надав позичальнику кредитні кошти, не вбачається.

Акцентуючи увагу на те, що зарахування банком коштів в іноземній валюті на поточний рахунок позичальника суперечить вимогам пункту 7.12 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валюті та рахунок, зазначений в пункті 3.4.1. спірного договору, призначений для обліку сум за іншими розрахунками для подальшого зарахування на рахунки банку, або рахунки клієнтів та вважаючи, що це є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки позичальник не мав права розраховуватися з банком за надані послуги іноземною валютою, ОСОБА_1 та його представник не зазначили, яким чином це вплинуло на дійсність кредитного договору, розмір заборгованості, яку ОСОБА_1 та боржник ОСОБА_3 , починаючи з 2008 року не сплатили. При цьому, не звернув увагу на те, що заборгованість за рішенням суду стягнуто в гривнях, що не суперечить статті 99 Конституції України, статтям 192, 533 ЦК України.

Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16, у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 331/2183/15-ц (провадження № 61-14171св18).

Погоджується колегія суддів і з висновком суду щодо того, що оскільки підстав для визнання недійсним кредитного договору немає, безпідставні і посилання ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача на його користь сплачених відсотків, а вимога ОСОБА_1 про застосування наслідків, що передбачені частиною 1 статті 216 ЦК України в частині, що відповідає розміру фактично наданого кредиту, є похідною вимогою, її також не може бути задоволено.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки наведені у ньому підстави для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним є необґрунтованими і зводяться до неправильного тлумачення позивачем норм матеріального права.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, а ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів", судові витрати відносяться за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст. 375, ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 23 вересня 2019 року.