Житомирський апеляційний суд
Справа №274/6453/18 Головуючий у 1-й інст. Корбут В. В.
Категорія 39 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 274/6453/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Бердичівська державна нотаріальна контора про виключення із спадкового майна, визнання частково недійсним заповіту, визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 липня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Корбута В.В. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просила:

-визнати за нею право власності на приміщення 1-6 площею 2,3 кв. м (ванна кімната та санвузол) у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати частково недійсним заповіт, складений 14.06.2003 р. ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Литвином О.С., зареєстрований в реєстрі за № 3887, в частині розпорядження щодо заповідання ОСОБА_2 приміщення 1-6 площею 2,3 кв. м та 1/2 частини сараю Б-1 за адресою: АДРЕСА_1 , та в частині визначення ідеальних частин (63/100 та 37/100) будинку за зазначеною адресою;

-визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з приміщень 2-1 площею 1,4 кв. м, 2-2 площею 8,5 кв. м, 2-3 площею 21, 5 кв. м, 1/2 частини сараю Б-1, 1/2 частини погреба п/д, що становить 33/100 частин будинку, та на 37/100 частин земельної ділянки під будинком площею 0,0895 га, кадастровий номер: :01:018:0178, після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0895 га, кадастровий номер :01:018:0178, на якій він розташований, належав на праві власності її батьку - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя батько склав заповіт від 14.06.2003, яким заповів вказане майно їй (позивачці) та її сестрі (відповідачці). Вказала, що відповідачці по справі ОСОБА_2 батько заповів 63/100 частини будинку загальною площею 53,9 кв.м, до яких входять приміщення 1-1, площею 4,1 кв. м, 1-2 - площею 6,4 кв.м, 1-3 - площею 10,4 кв.м, 1-4 - площею 20,1 кв.м, 1-5 - площею10,6 кв. м, 1-6 - площею 2.3 кв.м, сарай, Ѕ частину погреба та 63/100 частин земельної ділянки. А їй (позивачці) батько заповів 37/100 частин будинку загальною площею 31, 4 кв. м, до яких входять приміщення 2-1 - площею 1,4 кв.м, 2-2 - площею 8, 5 кв. м , 2-3 площею 21,5 кв.м, Ѕ частину погреба та 37/100 частин земельної ділянки. Вона та її сестра спадщину прийняли. Вказала, що із самого народження та до теперішнього часу проживає в зазначеному будинку та приміщення 1-6 площею 2,3 кв.м (ванна кімната та санвузол) побудовані нею за спільні із чоловіком кошти із дозволу батька, а тому належить їй на праві власності, яке всупереч положенням Закону України «Про власність» та КпШС України батько заповів відповідачці. А тому, на її думку, приміщення 1-6 слід виключити із спадкового майна.

Також зазначила, що згідно заповіту в порядку спадкування до неї перейшло право власності на Ѕ частину погреба, який розташований під сараєм Б-1 та 37/100 частин земельної ділянки. Оскільки при складанні заповіту Бердичевським МБТІ ідеальні частки житлового будинку не розраховувалися, тому частка житлового будинку, на яку вона (позивачка) претендує є меншою та становить 33/100 з урахуванням Ѕ частини сараю Б-1, під яким розташований погріб, до якого вона не має доступу у зв`язку із таким розподілом спадкового майна. Відтак, на її думку, заповіт не відповідає вимогам закону в частині визначення ідеальних частин будинку. Виходячи із наведеного, з метою захисту своїх майнових прав, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 липня 2019 року позов задоволено частково. Визнано поважними причини пропущення ОСОБА_1 позовної давності за позовною вимогою про визнання права власності на приміщення 1-6 площею 2,3 кв. м у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на приміщення 1-6 площею 2,3 кв. м у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним заповіт, складений 14.06.2003 ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Литвином О.С., зареєстрований в реєстрі за № 3887, в частині розпорядження щодо заповідання ОСОБА_2 приміщення 1-6 площею 2,3 кв. м у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 на момент ухвалення рішення - АДРЕСА_1 , та в частині визначення ідеальних частин (63/100 та 37/100) цього будинку. В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 174,67 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених вимог та ухвалити нове судове рішення в цій частині - про відмову у позові. Зокрема зазначає, що до спірних правовідносин необхідно застосувати положення ЦК УРСР в редакції 1963 року та встановити чи мала місце домовленість про створення спільної власності на жилий будинок між позивачкою та її батьком. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно послався на показання свідків, які грунтуються на припущеннях. На думку відповідачки, суд, визнавши позов обгрунтованим, безпідставно не застосував позовну давність до спірних правовідносин. Також вказує, що вирішуючи позовні вимоги щодо визнання заповіту недійсним в частині розпорядження щодо заповідання приміщення 1-6, суд помилково застосував норми статей 215 та 203 ЦК України, оскільки заповіт складено у 2003 році під час дії ЦК УРСР 1963 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що посилання відповідачки як на підставу для скасування рішення суду на те, що клопотання про поновлення строку позовної давності нею (позивачкою) заявлено не було є безпідставним, оскільки в законодавстві 1963 року, як необхідної умови для її застосування, не було. Зазначає, що покази свідків є належним доказом наявності домовленості між нею та її батьком на здійснення прибудови приміщення 1-6 в будинку АДРЕСА_1 , а тому ця прибудова є її власністю.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити. Додатково пояснила, що на момент здійснення спірної прибудови приміщення 1-6 їй було лише 10 років, тому усі обставини облаштування ванної кімнати їй не відомі в силу віку. Зазначила, що постійно проживала із батьком в його частині будинку, доглядала за ним, в той час як позивачка ОСОБА_1 мала із батьком часто конфліктні стосунки. Вказала, що позивачка постійно виїжджала із будинку на заробітки на різні періоди часу. Про заповіт сестра знала із часу, коли батько його підписав, проте вона з ним погоджувалась і не оскаржувала його.

Представник відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній та просив її задовольнити. Надаючи пояснення наголосив на пропуску строку позовної давності.

У судовому засіданні в апеляційному суді ОСОБА_1 заперечила проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Пояснила, що у 1980-1982 роках здійснила прибудову двох кімнат, коридору та приміщення ванної кімнати разом із чоловіком із дозволу батька, проте право власності було оформлено на батька. Вважала, що після смерті батька вказані приміщення будуть належати їй. Зазначила, що спочатку вхід до ванної кімнати було облаштовано з частини будинку, де проживала вона. Проте в подальшому, оскільки мати хворіла, тому для її зручностей переобладнали вхід зі сторони будинку, де проживали батьки та відповідачка. Пояснила, що спільно користуватися ванною кімнатою із відповідачкою категорично не бажає.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Як вбачається із змісту апеляційної скарги ОСОБА_2 , вона оскаржує зазначене рішення суду першої інстанції тільки в частині задоволених позовних вимог.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків передбачених законом.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, предметом апеляційного розгляду є лише оскаржувана частина рішення суду першої інстанції, про що зазначено в апеляційній скарзі. В решті рішення суду першої інстанції не переглядається.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0895 га за цією ж адресою на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 071738 (а.с. 17, 20).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер та після його смерті відкрилася спадщина (а.с. 23).

За життя ОСОБА_3 14.06.2003 склав заповіт, який було посвідчено приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Литвином О.С., зареєстрований в реєстрі за № 3887, згідно з яким ОСОБА_3 на випадок смерті зробив таке розпорядження: належний йому на праві особистої власності житловий будинок АДРЕСА_3 , заповів:

63/100 ідеальних частин будинку загальною площею 53,9 кв. м, а саме: приміщення 1-1 площею 4,1 кв. м, 1-2 площею 6,4 кв. м, 1-3 площею 10,4 кв. м, 1-4 площею 20,1 кв. м, 1-5 площею 10,6 кв. м, 1-6 площею 2,3 кв. м, сарай, 1/2 часину погреба та 63/100 частини земельної ділянки - ОСОБА_2 ;

37/100 ідеальних частин будинку загальною площею 31,4 кв. м, а саме: приміщення 2-1 площею 1,4 кв. м, 2-1 площею 8,5 кв. м, 2-3 площею 21,5 кв. м, 1/2 частину погреба та 37/100 частин земельної ділянки - ОСОБА_1 (а.с. 11).

Рішенням від 21.07.2016 р. № 152 Бердичівської міської ради Житомирської області у м. Бердичеві вул. Чапаєва було перейменовано на вул. Варварівську.

Сторони не заперечують, що звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті батька у встановлений законом строк. Зазначене підтверджується і матеріалами справи.

Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданої державним нотаріусом Бердичівської державної нотаріальної контори 31.10.2018 № 2649/02-31 вбачається, що 31.10.2018 ОСОБА_1 звернулася до Бердичівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 50/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_3 та земельної ділянки, не погоджуючись із змістом заповіту відповідно до якого їй переходить 37/100 ід. ч. зазначеного житлового будинку. У видачі такого свідоцтва ОСОБА_1 було відмовлено у зв`язку із тим, що вона бажає отримати свідоцтво про право на спадщину на більшу частину майна, ніж визначено розпорядженням спадкодавця у його заповіті (а.с. 10).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що прибудова приміщення 1-6 у будинку АДРЕСА_3 будувалася у 1980-1982 роках для ОСОБА_1 та за її кошти, з дозволу її батька ОСОБА_3 , проте право власності зареєстровано за останнім. З огляду на вказані обставини, суд дійшов висновку, що заповіт, складений 14.06.2003 ОСОБА_3 в частині розпорядження щодо заповідання ОСОБА_2 вказаного вище приміщення 1-6 підлягає визнанню недійсним як такий, що суперечить ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР та підлягає також визнанню недійсним в частині визначення ідеальних частин (63/100 та 37/100) зазначеного житлового будинку.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Довідкою КП «Бердичівське МБТІ» Житомирської обласної ради №2105 від 16.11.2018 підтверджується, що згідно наявних даних паперових носіїв станом на 31.12.2012 року ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_3 на підставі договору на право будівництва житлового будинку і безстрокове користування земельною ділянкою від 19.02.1952, посвідченого Бердичівською держнотконторою, акту приймання в експлуатацію від 29.12.1959 №569 б та записаного в реєстрову книгу №9 під реєстровим №2480 (а.с.20).

Із технічних паспортів, характеристики будинку, господарських будівель та споруд вбачається, що до будинку здійснювалась житлова прибудова у 1973 році та у 1982 році, у 1973 році побудовано також сарай та погріб (а.с.12,18,19,26-32).

Сторони в судовому засіданні пояснювали, що внаслідок останньої прибудови житловий будинок складався із двох квартир. Першою квартирою користувались батьки сторін та ОСОБА_2 , а другою - ОСОБА_1 з сім`єю.

ОСОБА_1 стверджувала, що вона здійснювала прибудову до житлового будинку разом зі своїм чоловіком з 1980 року по 1982 рік і ванну кімнату та санвузол було побудовано саме нею і для потреб її сім`ї, однак в подальшому внаслідок хвороби матері було зроблено в спірне приміщення інший вхід зі сторони коридору батьків.

Проте зазначене не підтверджується документами КП «Бердичівське МБТІ».

Так, із технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_3 ) від 26 травня 1982 року, який включає в себе план будинку, експлікацію внутрішніх площ до плану житлового будинку, оцінку всіх будов і споруд, вбачається, що вхід у санвузол (ванну кімнату) зроблено саме з коридору ОСОБА_3 , а не з іншої сторони (а.с.30). Експлікацією підтверджується, що ванна кімната площею 2,3 кв.м. відноситься саме до кв. АДРЕСА_4 якою користувався батько позивачки. До квартири АДРЕСА_5 відноситься коридор площею АДРЕСА_6 кв.м, кухня площею 8,5 кв.м та житлова кімната площею 21.5 кв.м (а.с.31). Аналогічні дані містить і експлікація від 02.09.2016 (а.с.26).

Отже, документальними доказами підтверджується, що спірне приміщення (ванна кімната і санвузол) відносилось до частини будинку, якою користувався батько сторін і відповідачка.

Окрім того з матеріалів справи вбачається, що мати сторін ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.22). Зазначаючи, що вхід до ванної кімнати був здійснений позивачкою зі сторони батьків у зв`язку з хворобою матері, ОСОБА_1 після смерті матері і до цього часу не облаштувала вхід у ванну кімнату зі свого боку, що може свідчити про те, що будівництво ванної кімнати та санвузла здійснював саме власник будинку для своїх потреб, оскільки житловий будинок раніше такого приміщення не мав і беззаперечним доказом того, що ванна кімната входила до квартири власника свідчать документальні підтвердження, про що зазначено вище.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із показань свідків. При цьому свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили, що на яких умовах здійснювалась прибудова та за чиї кошти їм не відомо. Свідок ОСОБА_8 пояснила, що зі слів ОСОБА_1 прибудова здійснювалась з дозволу батька і остання позичала в неї 1000крб. на будівництво.

Отже, з наданих позивачкою доказів беззаперечно не встановлено, що у 1982 році прибудова до житлового будинку здійснена з дозволу власника ОСОБА_3 з метою набуття поряд з ним спільної власності на будинок за ОСОБА_1 та її чоловіком.

Правовідносини виникли до 1 січня 2004 року, а тому вони регулюються Цивільним Кодексом УРСР в редакції 1963 року. Питання особистої та спільної власності регулювались главою 10, 11 ЦК УРСР. Застосування судами питань визнання права співзабудовника на часку у власності на будинок на час виникнення спірних правовідносин визначалось згідно роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду СРСР від 31 липня 1981 року №4 «Про судову практику по розгляду спорів, пов`язаних з правом особистої власності на жилий будинок», згідно яких умовою можливого визнання судом права спільної власності за фактичним співзабудовником мало бути встановлено, що між офіційним забудовником і фактичним співзабудовником існувала домовленість про створення спільної власності на житловий будинок і саме з цією метою останній вкладав свою працю і кошти у забудову.

Наведеного ні в суді першої, ні апеляційної інстанції не встановлено.

Окрім того річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю, а приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У даному випадку, спірне приміщення - ванна кімната і санвузол є невід`ємною частиною будинку, а тому визнання права власності на таке приміщення як приналежність до головної речі є безпідставним.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, визнавши за позивачкою право власності на приміщення 1-6 площею 2,3 кв. м у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на наведене є безпідставним задоволення і похідних вимог про визнання частково недійсним заповіту та в частині визначення ідеальних частин будинку.

Оскільки позов, в оскаржуваній в апеляційній скарзі частині, є необгрунтованим, то питання застосування позовної давності не обговорюється (абзац 3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволених вимог в порядку ст. 376 ЦПК України із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

В решті рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, а тому в апеляційному порядку не переглядалось.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 липня 2019 року в частині задоволених позовних скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20.09.2019

Головуючий Судді