ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 441/1681/14-ц

провадження № 61-37862св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., ТітоваМ. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 12 грудня 2017 року, постановлену у складі судді Перетятько О. В., та постанову апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заяви

У жовтні 2017 року ОСОБА_6 звернулася до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами заочного рішення Городоцького районного суду Львівської області від 3 лютого 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування заяви зазначила, що заочним рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 3 лютого 2015 року у рахунок погашення її заборгованості перед ПАТ «Державний ощадний банк України» за кредитним договором № 1978 від 31 травня 2012 року у розмірі 485 369,35 гривень (строкова заборгованість за кредитом - 390 982,79 гривень, прострочена заборгованість за кредитом - 21 194,29 гривень, прострочена заборгованість за процентами - 58 563,49 гривень, пеня у зв'язку з несвоєчасною сплатою процентів - 5 540,75 гривень, пеня у зв'язку з несвоєчасним погашенням кредита - 1 410,96 гривень, інфляційні втрати за період з 31 травня 2012 року по 17 жовтня 2014 року - 6 413,59 гривень і 1 263,48 гривень - три проценти річних) звернено стягнення на предмет іпотеки - нежитлову будівлю (крамниця і міні-бар) загальною площею 297,5 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1, що належить заявнику на праві приватної власності, шляхом продажу майна на прилюдних торгах за початковою ціною реалізації предмета іпотеки у розмірі 648 000 гривень.

Також заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 6 листопада 2014 року стягнено з неї і ОСОБА_5 солідарно на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором № 1978 від 31 травня 2012 року у розмірі 475 244,13 гривень.

Про існування зазначених судових рішень, якими стягнено борг та звернено стягнення на предмет іпотеки за одним і тим же кредитним договором, вона тривалий час не знала. Вважає, що таке є подвійним стягненням і суперечить статті 61 Конституції України.

Вказала, що існування заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 6 листопада 2014 року є нововиявленою обставиною, яка не врахована Городоцьким районним судом Львівської області при ухваленні заочного рішення від 3 лютого 2015 року, проте має істотне значення для правильного вирішення справи.

Також судом не було враховано при вирішенні питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, що попередній власник нежитлової будівлі (крамниці і міні-бару), розташованих по АДРЕСА_1, ОСОБА_7 також має непогашені кредитні зобов'язання, у рахунок забезпечення виконання яких передав це майно в іпотеку, про що її при укладенні договору купівлі-продажу не повідомив.

На думку ОСОБА_4, вказані обставини мають істотне значення і підтверджують, що при укладенні кредитного договору її введено в оману, оскільки кредитні кошти в дійсності банк направив на погашення заборгованості ОСОБА_8 За таких обставин суду належить оцінити на відповідність законодавству положення кредитного договору, договорів поруки і іпотеки, а також договору купівлі-продажу нежитлового приміщення.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 12 грудня 2017 року ОСОБА_4 у задоволенні заяви про перегляд за нововиявленими обставинами заочного рішення Городоцького районного суду Львівської області від 3 лютого 2015 року відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що зазначені заявником обставини не є нововиявленими у розумінні статті 361 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання заяви, і не спростовують правильність висновків, покладених в основу заочного рішення Городоцького районного суду Львівської області від 3 лютого 2015 року.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 12 грудня 2017 року - без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про відсутність нововиявлених обставин, які можуть бути підставою для перегляду заочного рішення Городоцького районного суду Львівської області від 3 лютого 2015 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У червні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила скасувати заочне рішення Городоцького районного суду Львівської області від 3 лютого 2015 року, ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 12 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2018 року, передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду і вирішити питання про відшкодування їй моральної і майнової шкоди у загальній сумі 9 767 823,78 гривень.

Ухвалою Верховного суду від 18 жовтня 2018 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 в частині оскарження заочного рішення Городоцького районного суду Львівської області від 3 лютого 2015 року; в частині оскарження ухвалиГородоцького районного суду Львівської області від 12 грудня 2017 року і постанови апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2018 року касаційне провадження відкрито.

Касаційна скарга в частині оскарження ухвали суду першої інстанції і постанови апеляційного суду мотивована тим, оскаржені судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що при вирішенні справи суд не врахував ту обставину, що попередній власник нежитлової будівлі (крамниці і міні-бару), розташованої по АДРЕСА_1, ОСОБА_7 мав кредитну заборгованість перед ПАТ «Державний ощадний банк України» і отримані нею згідно з кредитним договором № 1978 від 31 травня 2012 року грошові кошти фактично направлені на погашення цієї заборгованості, а не на купівлю нерухомого майна, як вказано у договорі.

Також на час розгляду Городоцьким районним судом Львівської області цієї справи суду не було відомо про існування заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 6 листопада 2014 року про солідарне стягнення із заявника і її чоловіка ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором № 1978 від 31 травня 2012 року. Вважає, що звернення банка з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості, яка уже стягнена іншим судовим рішенням, свідчить про подвійне стягнення і у разі обізнаності суду про таке рішення у позові було б відмовлено.

Також заявник послалася на те, що Городоцький районний суд Львівської області прийняв цей позов з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки предметом спору є стягнення заборгованості і за своїм характером такий спір не є спором щодо нерухомого майна, з огляду на що правила виключної підсудності на цей позов не поширюються.

Вважає, що суд апеляційної інстанції має встановлені цивільним процесуальним законодавством повноваження вирішити питання щодо недійсності укладених із банком кредитного договору, договору поруки і договору іпотеки, а також укладеного із ОСОБА_8 договору купівлі-продажу. Крім того, ухваливши відповідне рішення, суд повинен стягнути на її користь у відшкодування завданої моральної і майнової шкоди 9 767 823,78 гривень.

Вказує, що справа № 441/1681/14-ц, про перегляд ухваленого у якій заочного рішення вона просить, і справа № 462/6667/14-ц, у якій ухвалено заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 6 листопада 2014 року, є тотожними, тому у цій справі суд повинен скасувати рішення і закрити провадження.

На думку заявника, після набрання чинності ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», процесуальні права осіб, які оскаржують ухвалу за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, до суду апеляційної інстанції та до суду касаційної інстанції є різними за своїм обсягом, що порушує статтю 24 Конституції України, є правовою колізією і є підставою для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини п'ятої статті 403 ЦПК України.

Позиція інших учасників справи

У січні 2019 року ПАТ «Державний ощадний банк України» подав відзив на касаційну скаргу, у якому послався на безпідставність її доводів. Зазначив, що забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному, тому задоволення вимог за основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Вважає, що наведені ОСОБА_4 обставини не є нововиявленими у розумінні вимог цивільного процесуального законодавства, тому суди правильно відмовили у задоволенні заяви.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини

Суди попередніх інстанцій встановили, що 31 травня 2012 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 1978, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у сумі 437 500 гривень з процентною ставкою у розмірі 15,5% річних і кінцевим строком повернення не пізніше 17 листопада 2020 року. Цільовим призначенням кредита є придбання нерухомості, а саме нежитлового приміщення.

Цього ж дня у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором банк і ОСОБА_4 уклали договір іпотеки № 402, згідно з яким в іпотеку передано нежитлове приміщення (крамниця і міні-бар) по АДРЕСА_1.

Також кредитні зобов'язання забезпечені порукою ОСОБА_5 відповідно до укладеного із ним 31 травня 2012 року договору поруки.

30 вересня 2013 року сторони уклали додатковий договір про внесення змін до кредитного договору № 1978 від 31 травня 2012 року шляхом відтермінування сплати щомісячних платежів за вересень-грудень 2013 року і січень-лютий 2014 року.

З листопада 2013 року ОСОБА_4 допускала порушення умов кредитного договору щодо своєчасного погашення заборгованості.

19 вересня 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до ОСОБА_4 з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

27 жовтня 2014 року банк уточнив позовні вимоги, визначивши, що станом на 17 жовтня 2014 року заборгованість ОСОБА_4 становить 485 369,35 гривень, і у рахунок її погашення просив звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 402 від 31 травня 2012 року - нежитлове приміщення, розташоване по АДРЕСА_1, - шляхом продажу на прилюдних торгах та встановити початкову ціну продажу предмета іпотеки у розмірі 648 000 гривень.

Заочним рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 3 лютого 2015 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5, задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «Державний ощадний банк України» за кредитним договором № 1978 від 31 травня 2012 року у розмірі 485 369,35 гривень (строкова заборгованість за кредитом - 390 982,79 гривень, прострочена заборгованість за кредитом - 21 194,29 гривень, прострочена заборгованість за процентами - 58 563,49 гривень, пеня у зв'язку з несвоєчасною сплатою процентів - 5 540,75 гривень, пеня у зв'язку з несвоєчасним погашенням кредита - 1 410,96 гривень, інфляційні втрати за період з 31 травня 2012 року по 17 жовтня 2014 року - 6 413,59 гривень і 1 263,48 гривень - три проценти річних) звернено стягнення на предмет іпотеки - нежитлову будівлю (крамницю і міні-бар) загальною площею 297,5 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1, шляхом продажу майна на прилюдних торгах за початковою ціною реалізації предмета іпотеки у розмірі 648 000 гривень.

Задовольняючи позов і звертаючи стягнення на предмет іпотеки, Городоцький районний суд Львівської області виходив із того, що ОСОБА_4 має кредитну заборгованість, яку у добровільному порядку не погашає, тому банк має право вимагати задоволення своїх вимог за рахунок переданого в іпотеку майна.

Також судами встановлено, що заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 6 листопада 2014 року стягнено солідарного з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором № 1978 від 31 травня 2012 року у розмірі 475 244,13 гривень.

Обставин, які б свідчили про те, що станом на день ухвалення заочного рішення Городоцького районного суду Львівської області від 3 лютого 2015 року про звернення стягнення на предмет іпотеки заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 6 листопада 2014 року про стягнення заборгованості виконано і заборгованість ОСОБА_4 погашена, судами не встановлено.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 361 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду заяви судом першої інстанції, рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами.

Підставою для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу за нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи (пункт 1 частини другої статті 361 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду заяви судом першої інстанції).

Нововиявленими обставинами є юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 361 ЦПК у редакції Кодексу, чинній на час розгляду заяви судом першої інстанції, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права і обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Обставини, які відповідно до пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК у редакції Кодексу, чинній на час розгляду заяви судом першої інстанції, є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику. Ці обставини повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи могли ці обставини спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Стаття 1 Закону України «Про іпотеку» визначає, що іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 роз'яснила, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором, яке не виконане, не є підставою для припинення грошового зобов'язання боржника і припинення іпотеки, тому не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Забезпечувальне зобов'язання має похідний характер, а не альтернативний основному. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійне стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Суди першої і апеляційної інстанцій, встановивши, що на день ухвалення заочного рішення Городоцького районного суду Львівської області від 3 лютого 2015 року про звернення стягнення на предмет іпотеки заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 6 листопада 2014 року про солідарне стягнення з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 заборгованості не було виконане, правильно виходили із того, що існування зазначеного рішення не впливає на правильність висновків Городоцького районного суду Львівської області і на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, та не є нововиявленою обставиною у розумінні положень цивільного процесуального законодавства.

Також правильним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що наявність кредитної заборгованості у попереднього власника іпотечного майна - ОСОБА_7 - не має правового значення для вирішення цієї справи, предметом у якій є звернення стягнення на іпотечне майно у рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4, яка виникла за укладеним із нею кредитним договором № 1978 від 31 травня 2012 року. Так як існування боргу у ОСОБА_7 жодним чином не впливає на обсяг кредитної заборгованості ОСОБА_4, суди обґрунтовано виходили із того, що ця обставина не є нововиявленою, тобто такою, що має істотне значення для розгляду справи і може вплинути на висновки суду про права і обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Встановивши, що зазначені ОСОБА_4 в обґрунтування заяви про перегляд заочного рішення Городоцького районного суду Львівської області від 3 лютого 2015 року обставини не є істотними для розгляду справи про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому не можуть вважатися нововиявленими у розмінні статті 361 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду заяви судом першої інстанції, суди правильно відмовили ОСОБА_4 у задоволенні цієї заяви.

Доводи заявника про те, що отримані нею згідно з кредитним договором № 1978 від 31 травня 2012 року грошові кошти фактично направлені на погашення заборгованості ОСОБА_7, а не на купівлю нерухомого майна, касаційний суд відхиляє, оскільки вказані доводи не спростовують факт підписання ОСОБА_4 кредитного договору № 1978 від 31 травня 2012 року, отримання нею кредитних коштів і їх несвоєчасне повернення, що є підставою для застосування банком такого способу захисту своїх прав як звернення стягнення на іпотечне майно.

Посилання заявника на те, що одночасне існування рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки і судового рішення про стягнення заборгованості порушують статтю 61 Конституції України і свідчать про подвійне стягнення, є помилковими, так як наявність невиконаного боржником чи поручителем судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором не припиняє іпотеку, яка за своєю правовою природою є видом забезпечення основного зобов'язання і покликана призвести до задоволення вимог кредитора у разі його порушення.

Твердження заявника про те, що справа № 441/1681/14-ц, про перегляд ухваленого у якій заочного рішення вона просить, і справа № 462/6667/14-ц, у якій ухвалено заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 6 листопада 2014 року, є тотожними, тому у цій справі суд повинен закрити провадження, касаційний суд вважає необґрунтованими, оскільки у цій справі і у справі № 462/6667/14-ц предмет спору є різним.

Доводи заявника про те, що Городоцький районний суд Львівської області прийняв цей позов з порушенням правил територіальної підсудності, оскільки предметом спору є стягнення заборгованості і за своїм характером такий спір не є спором щодо нерухомого майна, помилкові. Стаття 114 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання позовної заяви, встановлювала виключну підсудність для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна, яким вважається, у тому числі, позов про звернення стягнення на нерухоме майно, передане в іпотеку. Так як за наслідками вирішення такої справи суд ухвалює рішення щодо подальшого розпорядження іпотечним майном, зокрема про його реалізацію, такий позов за своєю правовою природою є позовом щодо нерухомого майна.

Касаційний суд відхиляє посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції, за відсутності відповідних заявлених у суді першої інстанції позовних вимог, має встановлені цивільним процесуальним законодавством повноваження (частина четверта статті 367 ЦПК України) вирішити питання недійсності кредитного договору, договору поруки і договору іпотеки, а також укладеного із ОСОБА_7 договору купівлі-продажу, та повинен стягнути на її користь у відшкодування завданої моральної і майнової шкоди 9 767 823,78 гривень.

Частина четверта статті 367 ЦПК України встановлює, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною шостою цієї статті в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про перегляд судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки за нововиявленими обставинами; позовних вимог про визнання недійсними кредитного договору, договору поруки, договору іпотеки і договору купівлі-продажу нерухомого майна, а також відшкодування шкоди, у цій справі не заявлено.

За таких обставин апеляційний суд правильно не розглядав зазначені вимоги і наведені у їх обґрунтування доводи, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції при вирішенні справи по суті. Положення частини четвертої статті 367 ЦПК України, на які посилається заявник, стосуються можливості апеляційного суду вийти за межі доводів і вимог апеляційної скарги за визначених процесуальним законодавством підстав, проте не передбачають можливості приймати і розглядати нові позовні вимоги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних ухвали і постанови, оскільки суди попередніх інстанційухвалили судові рішення з додержанням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції і постанови апеляційного суду без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить передати справу на розгляд ВеликоїПалати Верховного Суду.

Мотивує зазначене клопотання тим, що, на її думку, після набрання чинності ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» процесуальні права осіб, які оскаржують ухвалу за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами до суду апеляційної інстанції та до суду касаційної інстанції є різними за своїм обсягом. Така відмінність процесуальних прав порушує принцип рівності громадян перед законом і, як вважає заявник, становить виключну правову проблему та вимагає розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду для забезпечення розвитку права і формування єдиної правозастосовчоїпрактики.

Згідно з частиною п'ятою статтею 403 ЦПК України, на яку в обґрунтування клопотання послалася ОСОБА_4, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Зазначені заявником обставини зводяться до незгоди із положеннями ЦПК України і не свідчать про існування визначених статтею 403 ЦПК України правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

За таких обставин касаційний суд відмовляє ОСОБА_4 у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд ВеликоїПалати Верховного Суду.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

ОСОБА_4 у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 12 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов