ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6482/19 Справа № 211/7655/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С.В. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою Прокуратури Дніпропетровської області

на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про визнання дій протиправними, визнання факту порушення права людини, захист права недоторканості, вилучення носія інформації та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про визнання дій протиправними, визнання факту порушення права людини, захист права недоторканості, вилучення носія інформації та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 26 серпня 2015 року ОСОБА_3 повідомив його про те, що після закінчення судового засідання у Саксаганському районному суді м. Кривого Рогу під головуванням Мхітаряна С.С., старший прокурор прокуратури м. Кривого Рогу Давидов С.В. поширив зібрану ним інформацію про позивача, зокрема продемонстрував присутнім відеозапис, на якому невідомі особи в цивільному намагаються проникнути до квартири за місцем реєстрації ОСОБА_1 Вказаний відеозапис ОСОБА_4 продемонстрував стороннім особам, зокрема і ОСОБА_5 , щодо якого позивач подає заяви про притягнення до кримінальної відповідальності.

10 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до першого заступника прокурора м. Кривого Рогу з письмовою вимогою невідкладно передати носій інформації із записом, однак прокуратурою таку вимогу проігноровано. Прокурора Давидова С.В. змінено на прокурора Чеботову (Ялова) Т.В., яка продовжила протиправні дії шляхом збору інформації та її розповсюдження третім особам, зокрема про місце перебування позивача та про його сімейний стан.

У березні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уточнили позовні вимоги та просили суд визнати дії прокуратури, що полягають у зборі, зберіганні, використанні та розповсюдженні конфіденційної інформації про їх персональні дані, про місце проживання ОСОБА_1 та місце його перебування 25 та 26 серпня 2015 року протиправними і незаконними, такими, що порушують права людини, зокрема право недоторканності, а також визнати незаконною бездіяльність прокуратури Дніпропетровської області, встановити зв`язок між протиправними діями прокуратури і моральними стражданнями позивачів, стягнути з держави Україна на їхню користь моральну шкоду у розмірі 13 780,00 грн кожному, вилучити носій інформації з відеозаписом і передати ОСОБА_1 на самостійне знищення.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2016 року позов задоволено частково. Визнано дії прокуратури, що полягали у використанні та розповсюдженні конфіденційної інформації про персональні дані ОСОБА_1 про місце проживання, перебування 25 та 26 серпня 2015 року протиправними, що порушують його право недоторканості, встановивши зв`язок між такими діями та моральними стражданнями ОСОБА_1

Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 6890,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі Заступник прокурора Дніпропетровської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та постановити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відеозапис про вручення повістки про виклик до суду надається стороною обвинувачення суду, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження. Однак про наявність відеозапису, який порушує право недоторканості фізичних осіб або про демонстрацію, не вказано.

Суд першої інстанції не зазначив, чи відбулося відтворення спірного відеозапису та за участі яких саме осіб, оскільки як вбачається з рішення суду першої інстанції, наявність відеозапису у справі не встановлено, що в свою чергу свідчить про ухвалення судом судового рішення виключно на припущеннях, що суперечить положенням статті 60 ЦПК України, в редакції 2004 року.

Суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про застосування у вказаній справі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Позивачем не надано доказів на підтвердження його моральних страждань внаслідок вчинених відповідачем неправомірних дій.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2016 року апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року касаційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області задоволено частково.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2016 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Сторони не скористалися своїм правом на подачу відзиву на зазначену вище апеляційну скаргу у цій справі станом на час розгляду справи апеляційним судом.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в оскаржуваній частині з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 15, 16, 23, 1167, 1176 ЦК України, ст.ст.12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виходив з того, що дії прокуратури, що полягали у використанні та розповсюдженні конфіденційної інформації про персональні дані ОСОБА_1 , є протиправними та такими, що порушують його право недоторканості, тому вимоги щодо протиправності розповсюдження прокурором конфіденційної інформації є доведеними.

Проте, погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи та неправильно застосовані норми матеріального права.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями ч.1 ст.16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями ст.56 Конституції України передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових і службових осіб органів державної влади або місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частинами першою, другою статті 11 Закону України «Про інформацію», інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Закон України «Про захист персональних даних» регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про захист персональних даних», поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно зі ст.179 ЦПК України (в редакції 2004 року), предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до частини третьої ст.10 ЦПК України (в редакції 2004 року), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України в редакції 2004 року).

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (частини перша, друга статті 57 ЦПК України (в редакції 2004 року).

Відповідно до статті 212 ЦПК України (в редакції 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Системний аналіз вказаних процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такої обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.

Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини, викладених у п.45 рішення у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року та у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Згідно із частинами першою, другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Предметом спору у цій справі є поширення прокурором за межами судового засідання конфіденційної інформації про позивача, та відшкодування моральної шкоди, завданої такими діями.

Згідно матеріалам справи, відсутні підстави для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, тобто до спірних правовідносин має застосовуватися частина шоста статті 1176 ЦК України.

Відповідно до частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Отже, шкода має відшкодовуватися на загальних підставах (статті 1173, 1174 ЦК України).

Згідно зі ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанцій дійшов висновку про протиправність використання та розповсюдження прокурором конфіденційної інформації про ОСОБА_1 без згоди останнього щодо його імені, прізвища та по-батькові, сімейного стану, присутності за місцем реєстрації, належності квартири та наявності зв`язку між такими діями та моральними стражданнями позивача. Суд зазначив, що таку інформацію використано та розповсюджено поза судовим засіданням особам, які не мають відношення до кримінального провадження.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, зокрема, взяв до уваги показання свідка ОСОБА_3 , на яких базувалися позовні вимоги ОСОБА_1 та який у суді першої інстанції пояснив, що у 2015 році він був присутнім в залі Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу при розгляді кримінального провадження відносно ОСОБА_1 Був свідком, як прокурор ОСОБА_4 дістав флешносій та на ноутбуці в залі суду продемонстрував відеозйомку стороннім особам. Було продемонстровано як до ОСОБА_1 приходили працівники міліції. Двері відчинив ОСОБА_2 , опитували сусідів ОСОБА_7 Даний свідок зазначив, що нібито перегляд відеозапису відбувався в судовому засіданні.

Однак дані свідчення не можуть бути прийняті до уваги, оскільки судом першої інстанції під час розгляду справи так і не було достовірно встановлено, чи відбувалася ця подія насправді та який запис міг демонструвати прокурор Давидов С .В .

Так, на запит Довгінцевського районного суду м.Кривого Рогу Саксаганський районний суд м.Кривого Рогу повідомив, що прокурор Давидов С.В. запропонував поза межами судового засідання переглянути певний відеозапис без зазначення його змісту. При цьому Саксаганський районний суд м.Кривого Рогу так і не вказав, чи відбувалася насправді демострація зазначеного відео. Більш того, судом зазначено, що учасників перегляду не встановлено та повідомити про те, де зберігається флеш-носій із відеозаписом, не вбачається можливим, оскільки у суду відсутні зазначені відомості (а.с.22).

Також судом першої інстанції в рішенні зазначено, що Криворізька місцева прокуратура № 1 підтвердила наявність відеозапису на флеш-носії, про який стверджує позивач ОСОБА_1

Проте, у відповіді Криворізької місцевої прокуратури № 1 від 18.02.2016 року зазначено, що відповідно до вимог ст.136 КПК України, відеозапис про вручення повістки про виклик до суду надається стороною обвинувачення суду, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження. Однак про наявність відеозапису, який порушує право недоторканості фізичних осіб або про демонстрацію будь-якого відео, не зазначено (а.с.28, 31).

Пояснення ОСОБА_2 , допитаного як свідка, які суд першої інстанції взяв до уваги як належний доказ, та який пояснював щодо відеозйомки у квартирі ОСОБА_1 у серпні 2015 році, також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не підтверджують поширення конфідеційної інформації, що могло б свідчити про дійсне порушення прав ОСОБА_1 .

Таким чином, пояснення позивачів, допитаних як свідків, та показання свідка, без дослідження носія інформації, щодо наявності якого відсутні будь-які дані, достатніми доказами на підтвердження існування поширення конфіденційної інформації, що могло б свідчити про дійсне порушення прав ОСОБА_1 вважати не можна.

За таких обставин, стороною позивача не обґрунтовано, а судом не встановлено, вчинення конкретно яких дій відповідача свідчать про розповсюдження прокурором конфіденційної інформації щодо ОСОБА_1 та якої саме, яким особам така інформація була поширена, коли саме такі дії прокурором було вчинено, тобто належними та допустимими доказами позовні вимоги не підтверджено.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції не встановив та не навів мотивів, у чому саме полягають моральні страждання відповідача, завдані діями прокурора, не обгрунтував визначений розмір відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції застосував Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі -Закон) (статті 12, 13), який не поширюється на спірні правовідносини.

Отже, порушуючи питання про відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті протиправної бездіяльності прокуратури м.Кривого Рогу при розгляді кримінального провадження, позивач не довів факт спричинення йому вказаними діями моральної шкоди, оскільки у діях працівників прокуратури (її службових осіб) щодо висвітлення питань, пов`язаних з досудовим розслідуванням кримінального провадження, не міститься юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, а тому пояснення, надані позивачем та його представником в судовому засіданні першої інстанції, так само, як і підстави позову викликають сумніви при застосуванні критерію доведення «поза розумним сумнівом».

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Виходячи з системного аналізу вказаних вище норм права, під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення, тобто, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в оскаржуваній частині на підставі ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові в цій частині.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору, понесені прокуратурою Дніпропетровської області у зв`язку з поданням апеляційної скарги у розмірі 649,60 грн, компенсуються за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області - задовольнити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання дії прокуратури, що полягала у використанні та росповсюдженні конфіденційної інформації про персональні дані ОСОБА_1 про місце проживання, перебування 25 та 26 серпня 2015 року протиправними, що порушують його право недоторканості, встановивши зв`язок між такими діями та моральними стражданнями ОСОБА_1 ; стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 6 890 (шість тисяч вісімсот дев`яносто) грв. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди та відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

Судові витрати зі сплати судового збору, понесені прокуратурою Дніпропетровської області, у розмірі 649,60 грн компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова