СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №547/585/19
Провадження №2/547/330/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2019 року смт.Семенівка

Семенівський районний суд Полтавської області у складі: головуючого судді Атаманової С.Ю., при секретарі судового засідання Совєтовій І.І.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Семенівка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач є власником зазначеного будинку та має намір здійснити його відчуження. Разом з тим, відповідач не бажає в добровільному порядку знятися з реєстрації за вказаною вище адресою, тим самим створюючи перешкоди позивачу, як власнику, в розпорядженні належним їй майном. Відповідач тривалий час проживає в с.Вереміївка разом зі своєю сім'єю та не здійснює жодних дій по підтриманню будинку в с.Карпиха в належному стані.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позов та прохала суд його задоволити. Додатково суду пояснила, що відповідач, будучи її рідним братом, через різні причини відмовляється знятися з реєстрації за адресою розташування належного їй будинку, а згідно усних роз'яснень нотаріуса для посвідчення договору купівлі-продажу будинку необхідна відсутність зареєстрованих в ньому осіб.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечив. Суду пояснив, що за життя батьків позивач, яка є його рідною сестрою, не здійснювала за ними догляд, а після того, як у нього внаслідок пожежі був знищений власний будинок, не пустила його із сім'єю проживати до успадкованого нею після смерті батьків будинку. Разом з тим, підтвердив, що дійсно з 2013 року не проживає в будинку АДРЕСА_1 , а постійно проживає в с. АДРЕСА_1 разом з дружиною та дітьми.

Заслухавши сторін, безпосередньо дослідивши письмові докази у справі та показання свідків, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного між сторонами спадкового договору, посвідченого 30.12.2015 року приватним нотаріусом Семенівського районного нотаріального округу Трембач Н.В., до складу спадкового майна, що переходить у власність ОСОБА_1 , як спадкоємця за законом після смерті ОСОБА_3 , належить житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_1 (а.с.6).

30.12.2015 року позивачу було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане спадкове майно, зареєстроване в реєстрі за №828 (а.с.7).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 51270108, сформованого 30.12.2015 року, позивачу по справі ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок загальною площею 61,1 кв.м., житловою площею 36,1 кв.м. з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Згідно довідки №02-27/323, виданої 08.07.2019 року виконавчим комітетом Семенівської селищної ради Семенівського району Полтавської області, відповідач по справі ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 з 2012 року. На даний час постійно проживає без реєстрації по АДРЕСА_2 (а.с.14).

Під час безпосереднього дослідження доказів у справі судом, в порядку ст.ст.91, 229, 230 ЦПК України, в судовому засіданні були допитані свідки: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які дали суду показання про відомі їм обставини справи.

Свідок ОСОБА_4 суду дала показання про те, що вона проживає в АДРЕСА_3 , а сторони по справі є її двоюрідними братом та сестрою. Після смерті батьків брат та сестра за взаємною згодою розділили спадщину. Спочатку відповідач проживав разом з батьками в їх будинку за АДРЕСА_1 , а потім з 2013 року перейшов проживати з сім`єю в сусідній будинок, що належав його бабі. В жовтні 2016 року вказаний будинок згорів і відповідач переїхав проживати до с.Вереміївка. Після цього відповідач взагалі більше не проживав в с.Карпиха (а.с.75-76).

Свідок ОСОБА_5 суду дала показання про те, що проживає в АДРЕСА_4 та добре знайома з обома сторонами по справі. Відповідач приблизно з 2012-2013 року перестав проживати в будинку батьків за АДРЕСА_1 , оскільки перейшов проживати до іншого будинку, що знаходився поряд. Після пожежі в цьому будинку переїхав проживати із сім`єю до с.Вереміївка і жодного разу більше не проживав у батьківській хаті, яка після смерті батьків перейшла до позивача, як дочки (а.с.76).

Свідок ОСОБА_6 суду показала, що є дружиною відповідача ОСОБА_2 Підтвердила, що спочатку вона з чоловіком проживала в будинку його батьків по АДРЕСА_1 , а з 2013 року вони почали проживати окремо в іншому будинку. Після того, як їх будинок згорів, вони з чоловіком переїхали до с.Вереміївка, де і на даний час проживають по АДРЕСА_2 . Також показала, що відповідач після виїзду із с.Карпиха більше ніколи там не проживав, а постійно знаходиться разом з нею та дітьми (а.с.76-77).

Виконуючи приписи ч.4 ст.264 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним сторонами, а також доказам, якими вони підтверджуються, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом п.7 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) одним із способів захисту прав та інтересів є припинення правовідношення.

На підставі викладеного, з урахуванням відмови відповідача в добровільному порядку подати заяву про зняття з реєстраційного обліку за місцезнаходженням житлового будинку, належного на праві приватної власності позивачу, суд приходить до висновку про те, що звернення позивача по справі ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, здійснено у спосіб, передбачений законом, а тому порушене право позивача на реалізацію своїх прав власника підлягає судовому захисту. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч.4 ст.9 Житлового кодексу Української РСР країни (далі - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ст.71 ЖК Української РСР, яка встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. Таким чином, системний аналіз ст.ст.71, 72 ЖК Української РСР дозволяє дійти висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за наявності двох обов`язкових умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такої відсутності. Даний висновок суду відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом в постановах від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц та від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14-ц, що відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. З урахуванням викладеного судом на підставі безпосередньо досліджених доказів, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 протягом тривалого часу, починаючи з 2013 року не проживав за місцем своєї реєстрації - в будинку АДРЕСА_1 , а з грудня 2016 року взагалі переїхав на постійне місце проживання до с.Вереміївка Семенівського району Полтавської області, де проживає на даний час по АДРЕСА_2 разом зі своєю сім`єю.

Вказаний висновок суду не був спростований під час судового розгляду і самим відповідачем ОСОБА_2 , який особисто підтвердив в судовому засіданні факт свого непроживання в будинку АДРЕСА_1 з 2013 року та постійне проживання з родиною в с.Вереміївка Семенівського району.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідач по справі не проживає в жилому приміщенні за адресою свого зареєстрованого місця проживання більше шести місяців.

Крім того, судом встановлено, що підстави не проживання відповідача в будинку АДРЕСА_1 не пов`язані із перебуванням останнього у довготривалому відрядженні; здійсненням ним догляду за особою, яка проживає в іншому населеному пункті та не обумовлені неправомірною поведінкою позивача, яка набула право власності на житловий будинок у порядку спадкування згідно укладеного з відповідачем договору про поділ спадкового майна.

Будь-яких інших поважних причин не проживання в належному позивачу житловому будинку відповідачем наведено не було.

Періодичного, в тому числі короткочасного повернення відповідача для проживання до будинку АДРЕСА_1 , а також наявних домовленостей між сторонами про можливість відповідача повернутися для проживання до вказаного будинку, судом під час розгляду справи також не встановлено.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (п.36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії») концепція «житла» за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинити захист на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (п.63 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року).

З урахуванням зазначеного, а також того, що відповідач з жовтня 2016 року і на даний час постійно проживає разом зі своєю родиною в житловому будинку АДРЕСА_2 , що свідчить про наявність у нього достатніх триваючих зв`язків саме з цим місцем проживання, суд приходить до висновку про втрату інтересу відповідача до житлового приміщення за місцем його реєстрації - житлового будинку АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, встановивши обставини, якими обґрунтовується позов, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо стягнення з відповідача по справі ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 судових витрат у вигляді сплаченого нею судового збору при поданні позову, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.133, ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати, складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, з відповідача по справі ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь позивача по справі ОСОБА_1 кошти по сплаті судового збору в розмірі 768 грн.40 коп., що були сплачені позивачем при подачі нею позову до суду та підтверджені належним письмовим доказом по справі.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, відсутні.

Керуючись ст.ст.2, 3, 5, 12, 13, 76, 77, 81, 89, 95, 133, 141, 200, 206, 258, 259, 263, 265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, задоволити повністю.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 768 грн. 40 коп..

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п.п.15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції може бути подана до Полтавського апеляційного суду або через Семенівський районний суд Полтавської області.

Повне рішення суду складено 01 жовтня 2019 року.

Головуючий С.Ю.Атаманова