ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/433/19 Справа № 173/1598/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т.М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2018 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2016 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2018 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» за позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з солідарно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_2 зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (49094 м. Дніпро вул. Набережна Перемоги. 50. Код р/р НОМЕР_3 , МФО 305299) 396788 грн., 99 коп.., - заборгованість за кредитним договором № DZV0GK00770062 від 20.07.2007 року, яка складається з наступного:

- 187172 грн., 60 коп., заборгованість за кредитом;

- 179556 грн., 40 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом;

- 30060 грн.,- заборгованість за комісією.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять скасувати рішення Верхньодніпровського районного суду по цивільній справі № 173/1598/16-ц від 12 січня 2018 року за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2018 року Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2018 року від інших учасників справи не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.07.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № DZV0GK00770062, на підставі якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 11 128.71 доларів США на термін до 19.07.2017 року, а відповідач зобов`язувалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.

20.07.2007 року в забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № DZV0GK00770062 від 20.07.2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки за яким боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити процентию

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до змісту ст.ст.610,612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № DZV0GK00770062 від 20.07.2007 року виникла заборгованість станом на 17 серпня 2016 року у розмірі 25824,93 долар США., яка складається з: 7471,96 долар США - заборгованість за кредитом; 7167,92 долар США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1200,00 долар США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 9985,05 долар США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання.

Задовольняючи позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що відповідачі не виконали взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № DZV0GK00770062 від 20.07.2007 року у зв`язку з чим необхідно стягнути заборгованість з відповідачів на користь банку.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що за даним договором вже ухвалене рішення про стягнення боргу з предмету Іпотеки, тому стягнення заборгованості з в відповідачів призведе до подвійної відповідальності, колегія суддів ставиться критично, оскільки в 2009 році та в 2013 році судом дійсно ухвалювались рішення про звернення стягнення на предмет Іпотеки за укладеним з відповідачами кредитним договором в зв`язку з наявністю заборгованості, яка продовжувала збільшуватись, однак на даний час предмет Іпотеки не реалізований та заборгованість відповідачів за укладеним кредитним договором не погашена. Пред`являючи позов про стягнення з відповідачів заборгованості за укладеним кредитним договором банк захищає свої права іншим способом, ніж той, який банк просив застосувати раніше у зв`язку і чим не вбачається подвійної відповідальності відповідачів.

Колегія суддів погоджується із обраним банком способом захисту своїх прав щодо стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором № DZV0GK00770062 від 20.07.2007 року та вважає за можливе його застосувати, оскільки хоч раніше і приймались рішення про звернення стягнення на предмет Іпотеки, проте на даний час реалізація предмету іпотеки не відбулась, заборгованість відповідачів за укладеним кредитним договором не зменшилась, а навіть збільшилась.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що судом першої інстанції не був застосований строк позовної давності, колегія суддів ставиться критично, оскільки з наданого до суду договору строк дії укладеного між сторонами кредитного договору з 20.07.2007 року по 19.07.2017 рок, а з позовом банк звернувся до суду у вересні 2016 року, тобто ще до закінчення строку дії кредитного договору.

Доводи апелянта, що судом першої інстанції не прийнято до уваги пояснення про те, що 14.06.2012 року банк змінив умови кредитного договору вимагаючи від відповідачів повернути суму кредитного договору в повному обсязі і відповідно змінив строк чинності кредитного договору, колегія суддів також не приймає до уваги, оскільки вимога щодо повернення відповідачами суми кредитного договору в повному обсязі, була викликана діями відповідачів, які порушували умови укладеного кредитного договору.

Приведені в апеляційній скарзі інщі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова