ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року

м. Харків

Справа № 629/2464/19

Провадження № 22-ц/818/4452/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 липня 2019 року, ухвалене суддею Ткаченко О.А,

встановив:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном.

Позов мотивований тим, що він з відповідачем з 12.08.2000 року перебували у шлюбі, який рішенням суду від 26.02.2016 року було розірвано, від даного шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу місце проживання, на той час неповнолітнього сина, визначено разом з матір`ю, на сьогоднішній день син повнолітній і зареєстрований за місцем навчання. Позивач, на підставі договору міни квартири на квартиру від 08.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В., є власником вищевказаної квартири у якій відповідач зареєстрована, але не проживає з травня 2016 року, комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат по утриманню житла, її речі у квартирі відсутні. Остання проживає за іншою адресою та знятися з реєстраційного обліку самостійно не бажає. Факт не проживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації підтверджується актом про непроживання.

В зв`язку з цим просив позбавити відповідача, права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зняття її з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав з наведених в позові підстав, також надав відповідь на відзив, згідно якого відповідно до п.1.5.1. зазначеного договору міни, квартира, за адресою: АДРЕСА_2 , належить йому на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. від 14.07.2000 року за реєстром №3151, зареєстрованого в Лозівському бюро технічної інвентаризації від 15.07.2000 року за реєстраційним №9881. Враховуючи наведене, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є його особистою власністю, оскільки була придбана за рахунок майна (квартира за адресою: АДРЕСА_2 ), яке належало йому на праві особистої власності до реєстрації шлюбу з відповідачем. Факт отримання ним права власності на майно, за договором міни, в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення вказаного майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, тому що він обміняв належне йому особисте майно на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Перебуваючи з ним в шлюбі відповідач вселилась до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у встановленому законом порядку і набула прав і обов`язків, передбачених статтею 156 ЖК Української PCP, тобто, відповідач проживала в його квартирі, як член сім`ї власника і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. У зв`язку з розірванням шлюбу припинилася обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту, відповідач перестала бути членом сім`ї власника та спільним побутом з ним не пов`язана, а тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню. Крім цього, вважає, долучену відповідачем до справи, постанову про закриття кримінального провадження від 26.07.2019 року неналежним доказом у зв`язку з тим, що зі змісту даної постанови вбачається, що кримінальне провадження закрите за заявою ОСОБА_2 і за фактом отримання нею тілесних ушкоджень вона ні до кого претензій не мас і в подальшому мати не буде. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження створення перешкод у користуванні квартирою відповідачем не надано. Крім цього, відповідач у своєму відзиві наводить норми законів та нормативних актів, які стосуються вирішення спорів між подружжям про майно, але предметом його позовної заяви є усунення перешкод у користуванні власністю, а не поділ майна подружжя. З приводу проживання їх сина в даній квартирі «разом з матір`ю», згідно рішення суду про розірвання шлюбу, місце проживання неповнолітнього - ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено разом з матір`ю, тобто конкретно не зазначено, що мати разом з сином повинна проживати в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а також на сьогоднішній день їх син є повнолітнім і має право самостійно обирати місце свого проживання, що він і зробив і зареєструвався за місцем свого навчання.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, надала відзив на позов, згідно якого заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначила, що вона дійсно зареєстрована у квартирі позивача. 12.08.2000 року між ними було зареєстровано шлюб, який рішенням суду від 26 лютого 2016 року було розірвано. Відповідно до рішення суду, місце проживання спільної дитини - сина ОСОБА_3 визначено разом з матір`ю - ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , тобто рішенням суду, яке набуло чинності підтверджено право користування ОСОБА_2 разом з сином вказаним помешканням. На дату розірвання шлюбу до спільного сумісного майна, яке набуте подружжям під час сумісного проживання у шлюбі, належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору міни квартири на квартиру від 08.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В., укладений між власниками - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та моїм чоловіком - ОСОБА_1 , та витягу з Державного реєстру правочинів. Вказана квартира після її придбання за договором міни у 08.12.2005 році використовувався для проживання їх сім`ї, у складі її, її чоловіка - позивача, та їх сина - ОСОБА_7 , 2001 року народження, кошти за надані комунальні послуги (за електроенергію, газопостачання та водопостачання) сплачувалися з сімейного бюджету. У період з 1999 року по теперішній час вона працює на підприємстві ПрАТ «ЛКМЗ», отримую стабільну заробітну плату, тобто мала можливість приймати участь у витратах сім`ї, у тому числі з утримання квартири, за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному помешканні вона зареєстрована та проживаю з 2006 року, разом з чоловіком особисто займалася ремонтом, облаштуванням квартири, заміною вікон та дверей, укладався ламінат та кахель у коридорі, заміна шпалер у дитячий кімнаті, вітальні. У квартирі залишилися придбані у шлюбі газова плита, дивани, спальний гарнітур, якими вона постійно користується до теперішнього часу. Таким чином, вказаний договір міни квартири на квартиру від 08.12.2005 року було укладено в інтересах сім`ї, а отже майно - квартира, за адресою: АДРЕСА_1 , набуте одним із подружжя у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. На теперішній час у спірній квартирі проживає позивач, котрий не дає їй можливості проживати у квартирі, придбаній у шлюбі, користуватися нею, та вирішувати питання участі в утриманні спільної сумісної власності. У липні 2016 року, після розлучення, відповідач вчинив сварку та спричинив їй тілесні ушкодження, даний факт підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 26 липня 2016 року. Після чого, у лютому 2019 року ОСОБА_1 змінив у вхідних дверях замки, тому вона вимушена була орендувати квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . У спірній квартирі залишилися її особисті речі - одяг, які позивач виніс на балкон. З 01.09.2018 року їх син - ОСОБА_3 є студентом Харківського національного університету будівництва та архітектури, тимчасово, на період навчання у закладі, проживає у студентському гуртожитку №4 за адресою: АДРЕСА_4 . На вихідні дні він приїздить у м.Лозова, Харківської області, у спірну квартиру, за адресою АДРЕСА_1 , у якій він згідно з рішенням суду про розлучення має право проживати разом з матір`ю, і тільки тоді вона має змогу приходити у вказану квартиру, готувати сину їжу, прати його речі, спілкуватися з ним. В зв`язку з чим, вважає, що своїми діями позивач порушує її право на власність.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 липня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном - задоволено. Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , права користування власністю, шляхом позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , права користування житловим приміщенням - квартирою, за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного застосування вимог закону.

Вважає, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки придбана під час шлюбу в інтересах сім`ї, а отже належить їм на праві спільної сумісної власності.

Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні має вимушений характер її тимчасового проживання з лютого 2019 року за іншою адресою, оскільки через неправомірні дії позивача, який перешкоджає користуватися помешканням та зміну замків у вхідних дверях їхньої квартири, вона вимушена була орендувати інше помешкання для проживання.

Також зазначає, що суд першої інстанції дійшовши до висновку про належність позивачу права приватної власності на вказане майно, яке набуте у шлюбі, вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач з позовом про визнання права приватної власності на вказане майно, набуте у шлюбі, до суду не звертався.

Суд першої інстанції порушив засади судочинства щодо рівності учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, не мотивував підстави відхилення доказів відповідача, не надав оцінку кожного аргументу.

16 вересня 2019 року на адресу Харківського апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_1 в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не проживає за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин, а тому втратила право на користування жилим приміщенням.

Проте з таким висновком суду першої інстанції судова колегія не погоджується виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_5 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.01.2006 року, Лозівського бюро технічної інвернтарізації (а.с.11).

У вказаній квартирі зареєстровані позивач та відповідач, що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 24.05.2019 року (а.с.17).

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26.02.2016 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 12).

Так, ч.1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК Української РСР визначено, що плата за користування жилим приміщенням в квартирі, що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Тобто, ч.4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статей 319, 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Право власності є непорушним.

Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

За змістом положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що відповідає змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Судом першої інстанції було встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач постійно проживала у квартирі позивача, у встановленому законом порядку вселилася туди як член сім`ї, набула права користування житловим приміщенням та зареєструвала своє місце проживання за згодою власника квартири.

В постанові ВС від 05 лютого 2018 року у справі №496/252/16-ц (провадження 61-2399св18) Верховний Суд, зокрема зазначив, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Оскільки припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє відповідачку права користуватися спірним будинком.

Звертаючись до суду та порушуючи питання про визнання відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач посилався на акт про не проживання відповідачки за місцем реєстрації протягом певного періоду часу. (а.с.13).

Однак, даний акт складений мешканцями квартир №№ АДРЕСА_1 ,належність підписів особам, від яких підписано цей акт не підтверджено, акт балансоутримувачем будинку не підписано, особи, що підписали акт у якості свідків не допитані.

За таких обставин, зазначений акт не можна вважати належним та допустимим доказом обставин, на які посилається позивач.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідачка заперечувала проти позову і пояснила, що вона проживає в спірній квартирі періодично, коли відсутній в квартирі позивач, а також на вихідні, коли до квартири приїжджає син, який навчається у м.Харкові.

Будь-яких інших доказів не проживання відповідачки в квартирі протягом певного часу матеріали справи не містять.

Отже, колегія суддів вважає, що жодного доказу, який би об`єктивно свідчив про непроживання відповідача у вищезазначеній квартирі більше ніж рік без поважних причин, позивачем суду не надано.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 липня 2019 року - скасувати.

Ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном - залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 01 жовтня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко