справа № 489/1895/19 провадження №2/489/1335/19
РІШЕННЯ

Іменем України

27 вересня 2019 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Коденко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя

встановив:

У квітні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом в якому просила здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог вказала, що 09.06.2012 між сторонами було зареєстровано шлюб. У період шлюбу 25.10.2013 з відповідачем ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_2 за вищевказаною АДРЕСА_3 , яку оформили на останнього. На теперішній час шлюб між сторонами не розірваний, але фактично їх подружні відносини припинені. У зв`язку з чим, відповідач чинить їй перешкоди в користуванні квартирою і в добровільному порядку її право власності на відповідну частку спірного нерухомого майна не визнає, через що вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

У судове засідання, призначене на 16.09.2019 на 10:00 годину, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. До суду надали письмові заяві в яких просили справу розглянути за їх відсутності.

Позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач проти задоволення позову не заперечував.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 09.06.2012 між сторонами зареєстрований шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за № 258 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ). До теперішнього часу шлюб між сторонами не розрвано.

Під час шлюбу, 25.10.2013 ОСОБА_2 була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 272.

Право власності відповідача на зазначену квартиру внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

За статтею 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об`єкти нерухомості.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

За правилами частини 1 статті 70 СК частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 57 СК визначено виключний перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

До такого виду, поряд з іншим, належить майно, набуте одним із подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Якщо річ, що є особистою приватною власністю одного з подружжя, дає дохід, він є власником цього доходу (статті 58 СК).

Отже сімейне законодавство встановлює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, що не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

При цьому презумпція права спільної сумісної власності майна подружжя покладає тягар доказування статусу особистого майна на особу, яка на ці обставини посилається.

Згідно з правилами статей 79, 80 ЦПК достовірними та достатніми є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність тих обставин, які входять до предмета доказування.

Враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, а саме факту придбання спірного майна в період шлюбу за спільні кошти подружжя, відповідно таке майно вважається її спільною власністю, частки сторін в якому є рівними.

За встановлених обставин, оцінивши в сукупності наявні у справі докази та враховуючи межі судового розгляду, встановлені частиною першою статті 13 ЦПК України, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у спосіб вказаний позивачем.

У зв`язку із визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України з державного бюджету позивачу підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду з даним позовом.

Інші 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору, відповідно до статті 141 ЦПК України підлягають стягненню на її користь з відповідача.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Повернути з Державного бюджету України ОСОБА_1 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову до суду за квитанцією № 20096590 від 02.04.2019, що складає 905,00 грн. (дев`ятсот п`ять гривень 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 905,00 грн. (дев`ятсот п`ять гривень 00 коп.).

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з пунктом 15.5 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Інформація про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ;

відповідач ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 .

Повний текст судового рішення складено 27.09.2019.

Суддя І.В.Коваленко