ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2019 року м. Чернівці

Справа № 724/2053/18

Провадження №22-ц/822/803/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Владичана А.І., Кулянди М.І.

секретар - Герман Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на заочне рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 07 травня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - Служба у справах дітей Хотинської районної державної адміністрації, до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, головуючий у І-й інстанції - Єфтеньєв О.Г.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 у грудні 2019 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Хотинської районної державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_4 , яка проживає біля неї та знаходиться на її утриманні.

Зазначала, що з моменту фактичного припинення шлюбу відповідач усунувся від виконання батьківських обов`язків, відтак у неї є можливість поїхати з донькою на відпочинок та оздоровлення, в той же час відповідач такої згоди не надає, а тому вважає, що її право та право дитини порушено.

Вказувала на те, що з метою оздоровлення та відпочинку вона має намір поїхати з донькою на відпочинок за кордон, а саме, в країни Шенгену та Єгипет на визначений період часу - з 01 січня 2019 року до 31 грудня 2019 року. В той же час отримати добровільну згоду відповідача на тимчасовий виїзд доньки за кордон немає можливості, оскільки відповідач не відповідає на телефонні дзвінки та всіляко уникає контакту, у зв`язку з чим за літо у 2018 році у них не було можливості здійснити таку подорож для відпочинку та оздоровлення.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд з метою оздоровлення та відпочинку їхньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України, а саме до країни Шенгену та Єгипет на визначений період часу, зокрема з 01 червня 2019 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 у супроводі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Також просить стягнути судові витрати в справі.

Заочним рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 07 травня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Надано ОСОБА_2 тимчасовий дозвіл на одноразовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_3 на період з 01 червня 2019 року по 31 грудня 2019 року з дня набрання рішенням суду законної сили до Єгипту у супроводі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На зазначене рішення представник позивача ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції обмежив права та інтереси її дитини, постановив судове рішення без урахування усіх важливих обставин та фактів. На її погляд є неприпустимим кількаразове на рік звернення до суду з проханням надання дозволу на виїзд дитини за кордон на кожну конкретну поїздку, як з точки зору часового проміжку, так із фінансової точки зору.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, та задовольнив в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_4 за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_3 на період з 01 червня 2019 року по 31 грудня 2019 року з дня набрання рішенням суду законної сили до Єгипту у супроводі матері ОСОБА_2 Відмовляючи в іншій частині позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що суду не надано доказів та відомостей того, до якої саме країни Шенгену позивач просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу у них народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини, яке є в матеріалах справи.

Згідно з довідкою, виданою виконкомом Шировецької сільської ради № 488 від 02 квітня 2018 року, ОСОБА_2 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1. На її утриманні знаходиться неповнолітня дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з мамою.

З довідки Комунальної медичної установи «Обласна дитяча клінічна лікарня» та медичної карти стаціонарного хворого № 509141 видно, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 20 лютого 2018 року по 05 березня 2018 року хворіла та перебувала у вказаний період на стаціонарному лікуванні.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікаваної Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року № 14-244цс18, при вирішенні питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон судам необхідно встановити обставини, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Отже, правильним є висновок суду першої інстанції, що тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Однак безпідставними є аргументи апеляційної скарги про надання дозволу на тимчасовий виїзд доньки сторін за межі України до країн Шенгену, оскільки дозвіл суду на виїзд дитини за межі України без згоди батька не є абсолютним і отримується кожен раз із зазначенням країни та строку перебування дитини у цій країні.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 липня 2018 року справа № 308/7292/16-ц (провадження № 61-34553св18) та від 04 березня 2019 року справа №133/2496/16 (провадження № 61-27473св18).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В частині 1 статті 81 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом.

За вимогами статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Апеляційна скарга також не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив обставини справи, перевірив доводи позивача, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 07 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: А.І. Владичан

М.І. Кулянда