Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 461/6793/15-ц

провадження № 61-15551св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_2, Галицький відділ Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Львівської області, у складі колегії суддів: Богонюка М. Я., Бермеса І. В., Ванівського О. М., від 02 червня 2016 року.

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2, Галицького відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції (далі - Галицький ВДВС Львівського МУЮ) про звільнення майна з-під арешту.

Позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що між банком та ОСОБА_2 17 вересня 2007 року був укладений кредитний договір, на забезпечення виконання якого того ж дня був укладений договір застави, згідно з яким предметом застави є транспортний засіб марки «NISSAN», модель «MICRA 1.4 LX», реєстраційний номер НОМЕР_1.

Постановами державних виконавців Галицького відділу ДВС Львівського МУЮ від 11 березня 2015 року № 46786686 та від 13 травня 2015 року № 46786846 накладені арешти на майно ОСОБА_2, у тому числі на вказаний транспортний засіб.

Посилаючись на зазначені обставини та вказуючи на те, що накладення арештів чинить перешкоди у задоволенні вимог за рахунок предмету застави, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд звільнити заставне майно з-під арештів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду м. Львова, у складі судді Фролової Л. Д., від 22 січня 2016 року задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк». Звільнено автомобіль марки «NISSAN», модель «MICRA 1.4 LX», рік випуску 2007, Легковий комбі-В, номер кузова/шасі SJNFCAK12U2216304, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_2, з-під арештів, накладених:

1) постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, виконавче провадження № 46786686 від 11 березня 2015 року, державного виконавця Галицького ВДВС Львівського МУЮ (запис у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 15280400 від 30 березня 2015 року);

2) постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження виконавче провадження № 46786846 від 13 травня 2015 року державного виконавця Галицького ВДВС Львівського МУЮ (запис у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 15342928 від 13 травня 2015 року).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено порушення його прав як іпотекодержателя.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 02 червня 2016 року скасовано рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року та ухвалено нове рішення, яким ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач не є власником арештованого транспортного засобу і він не перебуває у користуванні банку. Накладення державним виконавцем арешту на майно боржника не порушує пріоритетного права банку на задоволення забезпечених заставою вимог за рахунок спірного майна. Права банку, як заставодержателя, при наявності інших обтяжень спірного майна можуть бути задоволені не шляхом звільнення майна з-під арешту, а пріоритетом задоволення його вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У червні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Апеляційного суду Львівської області від 02 червня 2016 року та залишити в силі рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 січня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що апеляційний суд повно і всебічно не з'ясував обставини справи. Ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог заявника. Судом апеляційної інстанції не було враховано положення статей 526, 576, 574 ЦК України, статей 19, 20 Закону України «Про заставу», статті 15 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

За вимогами пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 461/6793/15-ц (провадження № 61-15551св18) було призначено повторний автоматизований розподіл.

Справу розподілено судді-доповідачу.

04 вересня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, Галицького ВДВС Львівського МУЮ про звільнення майна з-під арешту, за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Львівської області від 02 червня 2016 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

17 вересня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 23 069, 98 доларів США на купівлю автомобіля з обов'язком щомісячної сплати частини кредиту, відсотків та комісії на строк до 17 вересня 2012 року.

17 вересня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язання по кредитному договору між банком та ОСОБА_2 був укладений договір застави рухомого майна.

Згідно з пунктом 34 договору застави позичальник надав у заставу транспортний засіб «NISSAN», модель «MICRA 1.4 LX», реєстраційний номер НОМЕР_1. Строк дії договору застави - до повного виконання сторонами зобов'язань за кредитним договором (а.с. 11-16).

Обтяження у встановленому законом порядку було зареєстроване у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 25 вересня 2007 року, про що свідчить витяг № 39897863 станом на 12 лютого 2013 року (а.с. 46-49).

Постановою державного виконавця Галицького ВДВС Львівського МУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 11 березня 2015 року у виконавчому провадженні № 46786686 накладений арешт на автомобіль марки «NISSAN MIKRA», реєстраційний номер НОМЕР_1, відповідно до ухвали Галицького районного суду м. Львові від 20 жовтня 2014 року у справі № 461/8121/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу (а.с. 127).

Постановою державного виконавця Галицького ВДВС Львівського МУЮ від 13 травня 2015 року накладено арешт на все майно ОСОБА_2, на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 лютого 2015 року у справі № 461/8121/14-ц (а.с. 129).

Обтяження зареєстровані у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 30 березня та 13 травня 2015 року відповідно (а.с. 64-65).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями статті 57 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

За змістом частини четвертої статті 54 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час розгляду справи, у разі накладення державним виконавцем арешту на майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, заставодержатель цього майна має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. У силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами (переважне право заставодержателя). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку та ухвалюючи рішення про відмову в позові, не врахував того, що арешт на майно відповідача було накладено у межах забезпечення позову в іншій цивільній справі - за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу (№ 461/8121/14-ц) та не з'ясував можливу наявність спору щодо заставного майна, обставини та сутність спору у справі № 461/8121/14-ц.

За інформацією із Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 жовтня 2014 року (справа 461/8121/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу) задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 130 000, 00 грн боргу за договором позики.

Під час розгляду справи 461/8121/14-ц ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20 жовтня 2014 року задоволено заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі. Накладено арешт на автомобіль марки «Nissan», модель «Micra», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, та заборонено ОСОБА_2 вчиняти відчуження даного транспортного засобу.

На підставі вказаних судових рішень Галицьким ВДВС Львівського МУЮ було накладено арешт на все майно ОСОБА_2, зокрема і на вказаний автомобіль.

Для забезпечення правильного і швидкого вирішення спору суд з урахуванням конкретних її обставин повинен чітко вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі та інших учасників процесу. Суду необхідно також встановити осіб, які можуть брати участь у справі як співпозивачі або співвідповідачі, треті особи.

Неправильне визначення фактів, які необхідно встановити для правильного вирішення спору, приводить до того, що не всі особи, прав яких безпосередньо стосуються вирішення спору, притягуються до участі у справі, що у свою чергу приводить до ухвалення незаконних судових рішень.

Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд звільнити з-під арешту предмет застави - автомобіль марки «Nissan», модель «Micra», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2.

Разом із тим, місцевим судом справа була розглянута без участі ОСОБА_3, і при цьому не враховано, що вирішення питання про звільнення спірного майна з-під арешту може вплинути на права та обов'язки цієї особи, зокрема ускладнити виконання рішення у справі 461/8121/14-ц.

Вказане залишилося поза увагою суду апеляційної інстанції.

Як вбачається зі змісту статей 33, 36, 119 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

У разі пред'явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов'язується вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову - обов'язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Таким чином, не з'ясувавши кола учасників справи, місцевий суд не виконав вимоги статей 212, 213 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, та дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог заявника.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що права банку як заставодержателя, за наявності інших обтяжень спірного майна можуть бути задоволені не шляхом звільнення майна з-під арешту, а пріоритетом задоволення вимог банку, наведеного вище не врахував, залишив поза увагою, що місцевим судом було вирішено питання щодо прав та обов'язків ОСОБА_3, яка не була залучені до участі у справі, що є порушенням норм процесуального права і обов'язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову з наведених вище підстав.

Пред'явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи те, що під час розгляду справи суди попередніх інстанцій неповно встановили обставини справи, неправильно застосували вищенаведені норми права, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з мотивів, викладених у цій постанові.

Керуючись статтями 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 02 червня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, Галицького відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про звільнення майна з-під арешту - відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

СуддіА. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська