Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 522/4376/14-ц

провадження № 61-17283св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , малолітній ОСОБА_3 , інтереси якого представляє батько ОСОБА_1 ,

третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Процик М. В., Сєвєрової Є. С., Дрішлюка А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон України № 2147-VIII) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило в рахунок погашення заборгованості за договором кредитної лінії від 05 липня 2007 року № к-2321/нл (далі - кредитний договір) звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом передання банку права власності на предмет іпотеки, виселити відповідачів.

Позовна заява мотивована тим, що 05 липня 2007 року ОСОБА_1 та товариство з обмеженою відповідальністю «Банк Фінанси та Кредит» (далі - ТОВ «Банк Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є позивач, уклали кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 90 000,00 дол. США зі сплатою за користування кредитом 14,5 % річних на строк кредитування до 05 липня 2012 року. Зобов`язання за кредитним договором забезпечені іпотечним договором, посвідченим 06 липня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу (далі - іпотечний договір), за яким ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передали в іпотеку ТОВ «Банк Фінанси та Кредит» належну їм квартиру АДРЕСА_1 . Всупереч умовам пункту 8.1.10 іпотечного договору у зазначеній квартирі без згоди іпотекодержателя відповідачі зареєстрували своє місце проживання. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань станом на 03 березня 2014 року за кредитним договором рахується заборгованість у сумі 5 545 276,60 грн, у тому числі: 71 819,82 дол. США, що еквівалентно 696 609,16 грн, - тіло кредиту, 75 928,68 дол. США, що еквівалентно 736 462,64 грн, - проценти за кредитом, 4 112 204,80 грн - пеня, нарахована на прострочену заборгованість за тілом кредиту та процентами за кредитом. У пункті 11.3.1 іпотечного договору передбачено право банку звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2015 року у складі судді Домусчі Л. В. у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги позивача є обґрунтованими, проте у зверненні стягнення на предмет іпотеки слід відмовити за спливом позовної давності, про застосування якої заявили відповідачі до ухвалення рішення по суті, оскільки банк у 2009 році довідався про порушення зобов`язання за кредитним договором, визначеного щомісячними (черговими) платежами, у травні 2009 року направляв позичальнику вимогу погасити за кредитним договором заборгованість, звернувся до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки у березні 2014 року. Крім того, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2014 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фінанси та Кредит» стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 2 866 143,60 грн, банк у цій справі не підтвердив заборгованість у розмірі 5 545 276,60 грн. Також суд виходив з того, що відповідачі набули у власність предмет іпотеки до укладення кредитного договору, тому їх виселення неможливе без надання їм іншого житла.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2015 року скасовано, позов задоволено частково; у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про відкриття кредитної лінії від 05 липня 2007 року № к-2321/нл у розмірі 2 866 143,60 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом передання ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» права власності на належну ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58,4 кв. м, за початковою ціною 853 796,00 грн (без ПДВ); стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фінанси та Кредит» по 3 411,54 грн витрат зі сплати судового збору; у решті позову відмовлено. Зазначено, що рішення суду у частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає примусовому виконанню на час дії мораторію, передбаченого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, надано як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що основне зобов`язання не припинилося, банк звернувся до суду з цим позовом до ухвалення Приморським районним судом у м. Одесі рішення від 02 липня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фінанси та Кредит» заборгованості за кредитним договором, тому банк не пропустив строку позовної давності. Суд дійшов висновку, що заявлений банком розмір пені підлягає зменшенню до 1 433 071,80 грн відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України; оскільки спірна квартира придбавалася не за рахунок кредитних коштів, банк не підтвердив наявності іншого постійного жилого приміщення, у яке відповідачі можуть бути виселені.

Короткий зміст касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року та залишити в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2015 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з Приморського районного суду м. Одеси.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII та розпочав роботу Верховний Суд як суд касаційної інстанції.

У квітні 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми статей 261, 267 ЦК України; пред`явлення ПАТ «Фінанси та Кредит» позову в іншій справі про стягнення заборгованості за кредитним договором не перериває строку позовної давності до вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У запереченнях, поданих у січні 2017 року до суду касаційної інстанції, ПАТ «Фінанси та Кредит» просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 05 липня 2007 року ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 уклали договір про відкриття кредитної лінії № к-2321/нл, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 90 000,00 дол. США зі строком повернення коштів до 05 липня 2012 року.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 06 липня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали з ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» іпотечний договір, за умовами якого передали в іпотеку належну їм квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 58,4 кв. м.

У справі № 2-10453/09 рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2014 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 866 143,60 грн.

Представник відповідачів - Фатєєва І. В., заявила у суді першої інстанції до винесення рішення по суті про застосування до вимог банку позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Тобто законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Частиною третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до пункту 10 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору.

За вибором іпотекодержателя звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду (пункт 11.1 іпотечного договору), у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (пункт 11.2 іпотечного договору), згідно із застереженнями про задоволення вимог іпотекодежателя, що містяться у пунктах 11.3.1 та 11.3.2 цього договору (пункт 11.3 іпотечного договору), відповідно до умов яких задоволення вимог банку здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», або ж, продаж іпотекодежателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, сторони в іпотечному договорі обумовили позасудове врегулювання спору.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Таким чином, передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

До таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшли Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18, від 29 травня 2018 року у справі № 14-117цс18.

Зважаючи на те, що сторони не передбачили в іпотечному договорі можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, висновки судів першої та апеляційної інстанції про обґрунтованість вимог банку є неправильними, оскільки застереження в пунктах 10 та 11 іпотечного договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Заявлена банком позовна вимога про виселення є похідною від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому вона також не підлягає задоволенню.

У такому разі питання дотримання ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» строків звернення до суду з цим позовом (строків позовної давності) не вирішується, оскільки позов є безпідставним.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин касаційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року скасувати.

У задоволення позову публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. М. Сімоненко

Судді:А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик