Постанова
Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 495/6498/16-ц

провадження № 61-18316 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ;
відповідач публічне акціонерне товариство «Укртелеком»;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Сидоренко І. П., Гірняк Л. А., Станкевича В. А., від 06 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України

у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (далі ПАТ «Укртелеком») в особі Одеської філії про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що згідно з наказом від 11 вересня 1991 року

№ 564-к вона була прийнята на роботу до Одеської філії ПАТ «Укртелеком»

на посаду електромонтера стаціонарного обладнання третього розряду,

а у подальшому її було переведено на посаду електромонтера лінійних споруд електрозв`язку 6 розряду станційно-лінійної дільниці № 1 у м. Білгород-Дністровському районного центру телекомунікації № 615 Білгород-Дністровського технічного департаменту Одеської філії ПАТ «Укртелеком».
Відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» вона була мобілізована до військової частини № НОМЕР_1 та 15 червня

2016 року підписала контракт для подальшого проходження служби під час мобілізації. Згідно з контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України його було укладено на особливий період, але не менше одного місяця до оголошення демобілізації та етапів звільнення у ході демобілізації, визначених Генеральним штабом Збройних Сил України.

Наказом Одеської філії ПАТ «Укртелеком» від 29 липня 2016 року № 939-к її було звільнено з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку з призивом на військову службу за контрактом.

Позивачка вважала, що звільнення є незаконним, так як вона підписала контракт до закінчення особливого періоду з Міністерством оборони України для проходження військової служби, а згідно зі статтею 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються

місце роботи, посада і середній заробіток. Також таким незаконним звільненням їй завдано маральної шкоди, яку вона оцінювала у розмірі

10 тис. грн.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд:визнати незаконним та скасувати наказ Одеської філії ПАТ «Укртелеком» від 29 липня 2016 року № 939-к про її звільнення з посади електромонтера лінійних споруд електрозв`язку 6 розряду станційно-лінійної дільниці № 1 у м. Білгород-Дністровському районного центру телекомунікації № 615 Білгород-Дністровського технічного департаменту Одеської філії ПАТ «Укртелеком»

за статтею 119 КЗпП України; поновити її на посаді електромонтера

лінійних споруд електрозв`язку 6 розряду станційно-лінійної дільниці № 1

у м. Білгород-Дністровському районного центру телекомунікації № 615 Білгород-Дністровського технічного департаменту Одеської філії ПАТ «Укртелеком»; стягнути з Одеської філії ПАТ «Укртелеком» на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також на відшкодування моральної шкоди 10 тис. грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області

у складі судді Мишка В. В. від 28 листопада 2016 року позов

ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Одеської філії ПАТ «Укртелеком» від 29 липня 2016 року № 939-к

«Про припинення трудового договору (контракту) та звільнення ОСОБА_1 з посади електромонтера лінійних споруд електрозв`язку 6 розряду станційно-лінійної дільниці № 1 в місті Білгород-Дністровському районного центру телекомунікацій № 615 Білгород-Дністровського технічного департаменту Одеської філії публічного акціонерного товариства «Укртелеком». Поновлено ОСОБА_1 на посаді електромонтера лінійних споруд електрозв`язку 6 розряду станційно-лінійної дільниці № 1 у м. Білгород-Дністровському районного центру телекомунікацій № 615 Білгород-Дністровського технічного департаменту Одеської філії ПАТ «Укртелеком». Стягнуто з Одеської філії ПАТ «Укртелеком» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 8 715 грн 05 коп. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка була прийнята на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної мобілізації, а тому

вона не підлягала звільненню, що передбачено положеннями статті 119 КЗпП України. При цьому суд врахував, що пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» поширено дію частин другої і третьої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини третьої статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та частини третьої статті 119 КЗпП України

у редакції цього Закону на громадян України, які були призвані на військову службу. Таким чином, працівники, які були звільненні з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період мають бути поновлені роботодавцем на роботі у зв`язку з набуттям чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації». За таких обставин суд першої інстанції на підставі положень статті 235 КЗпП України стягнув з відповідача на користь позивачки середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, то суд зазначив, що позивачкою не доведено завдання їй відповідачем моральної шкоди.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 06 лютого 2017 року апеляційну скаргу Одеської філії ПАТ «Укртелеком задоволено.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області

від 28 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, щопозивачкою пред`явлено позов до філії підприємства, яке в силу положень статті 95 ЦК України не є юридичною особою, а, отже, не наділене цивільною-процесуальною дієздатністю,

у зв`язку з чим не може виступати стороною у цивільному процесі. Таким чином, позивачка пред`явила позов до неналежного відповідача з порушенням правил підсудності. Крім того, апеляційний суд вважав, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню й по суті, оскільки суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що за позивачкою зберігаються гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України, та судом не враховано, що особливий період встановлюється Законом України «Про оборону України» та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». У той час, будь-яких нормативно-правових актів з приводу виникнення в Україні кризової ситуації або оголошення про введення воєнного стану, на час укладення військових контрактів в Україні не прийнято, а остання мобілізація закінчилась у серпні 2015 року. Позивачка прийнята на військову службу за контрактом, а також з урахуванням вищевказаних Законів, на час укладання військового контракту з ОСОБА_1 , мобілізація закінчилася, кризовий стан не запроваджений, а воєнний стан не оголошено, позивачка добровільно уклала контракт, проти чого вона не заперечувала, а тому її звільнення відбулося без порушення вимог трудового законодавства та укладений нею контракт не передбачав збереження за нею місця роботи та середнього заробітку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, а рішення районного суду залишити в силі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали зБілгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до Одеська філія ПАТ «Укртелеком» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд, зазначаючи про відсутність у Одеської філії ПАТ «Укртелеком» можливості самостійно виступати стороною у цивільному процесі, сам же розглянув апеляційну скаргу цієї особи і фактично ухвалив рішення по суті позовних вимог. Виходячи з цього, апеляційний суд мав би залишити апеляційну скаргу без розгляду, як подану неправоздатною особою, і розглядати лише скаргу ПАТ «Укртелеком», тобто саме тієї юридичної особи, яка має процесуальну правоздатність та з апеляційною скаргою до суду не зверталася. Крім того, апеляційний суд, зазначаючи та наводячи свої мотиви про те, що позов не підлягає задоволенню й по суті не врахував, що закінчення періоду мобілізації не припиняє існування особливого періоду. Закінчення дії особливого періоду в країні повязане виключно з прийняттям Президентом України відповідного указу.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
11 вересня 1991 року ОСОБА_1 згідно наказу № 564-к була прийнята на роботу до Одеської філії ПАТ «Укртелеком» на посаду електромонтера стаціонарного обладнання третього розряду, а у подальшому її було переведено на посаду електромонтера лінійних споруд електрозв`язку 6 розряду станційно-лінійної дільниці № 1 у м. Білгород-Дністровському районного центру телекомунікації № 615 Білгород-Дністровського технічного департаменту Одеської філії ПАТ «Укртелеком».

Відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» вона була мобілізована до військової частини № НОМЕР_1 та 15 червня

2016 року підписала контракт для подальшого проходження служби під час мобілізації. Згідно з контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України його було укладено на особливий період, але не менше одного місяця до оголошення демобілізації та етапів звільнення у ході демобілізації, визначених Генеральним штабом ЗС України.

Наказом Одеської філії ПАТ «Укртелеком» від 29 липня 2016 року № 939-к ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку з призивом на військову службу за контрактом.

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд вказав на те, щопозивачкою пред`явлено позов до філії підприємства, яке в силу положень статті 95 ЦК України не є юридичною особою, а, отже, не наділене цивільною-процесуальною дієздатністю,

у зв`язку з чим не може виступати стороною у цивільному процесі.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується право на справедливий судовий розгляд, а судові процедури не повинні бути формальними.

Апеляційний суд не звернув уваги на те, що участь у справі як відповідач приймало саме ПАТ «Укртелеком» через свого представника, про свідчить наявна у матеріалах справи довіреність ПАТ «Укртелеком», якою уповноважено старшого юрисконсульта відділу правового забезпечення Одеської філії ПАТ «Укртелеком» Адабаша О. В. представляти інтереси товариства в усіх судових інстанціях (а. с. 51).

Так, вказаним представником ПАТ «Укртелеком», а не Одеської філії ПАТ «Укртелеком», було подано заперечення на позов ОСОБА_1 у суді першої інстанції (а. с. 27-50), він також приймав участь у ході розгляду справи як представник ПАТ «Укртелеком», а не Одеської філії ПАТ «Укртелеком».

09 грудня 2016 року представником ПАТ «Укртелеком»було подано до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу, в якій хоча і було помилково зазначено найменування заявника Одеська філія ПАТ «Укртелеком», проте підписана вона була саме представником ПАТ «Укртелеком».

При цьому на підтвердження своїх повноважень представника заявником було надано довіреність ПАТ «Укртелеком» від 21 липня 2016 року, видану на його імя (а. с. 95-98).

Отже, апеляційний суд на зазначене належної уваги не звернув та не врахував, що ПАТ «Укртелеком» приймало участь у справі, яка переглядається, через свого представника, так як видало довіреність на представництво його інтересів у суді.
Крім того, апеляційний суд по суті дійшов взаємовиключних і суперечливих висновків, оскільки, якщо відповідач є неналежним, то в позові слід було відмовити лише з цих підстав. Проте апеляційний суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню по суті, не звернувши уваги на те, що якщо позивач предявить позов до належного відповідача, то ці висновки будуть мати преюдиційне значення.

Разом з тим, апеляційний суд не звернув уваги на те, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про військовий

обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Пунктом 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом

у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного

стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється

шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.

У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.

Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами третьою, четвертою статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У листі Міністерства оборони України від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду» та у постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року у справі № 800/582/14, виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року не звернув уваги на те, що на час укладення контракту з позивачкою існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши фактичні обставини у справі, дійшов правильного висновку про те, що позивачка була прийнята на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної мобілізації, а тому вона не підлягала звільненню, що передбачено положеннями статті 119 КЗпП України.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 лютого 2017 року скасувати, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 листопада 2016 року залишити у силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець