Провадження № 2/761/2854/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

17 вересня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Яворській А.А.,

за участі:

позивачки: ОСОБА_1 ,

представника позивачки: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Соловйов Г.Л. про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2018р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Соловйов Г.Л., в якому просила суд: в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, припинити право спільної сумісної власності, виділити та визнати:

- за кожною з сторін право власності по 1/2 частині однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 18 березня 2000р., який було розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2013р. В шлюбі у сторін, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 .

За час перебування у шлюбі, 15 січня 2001р. сторонами було придбано вищезазначене спірне майно за спільні кошти, однак стороною покупця договору купівлі - продажу спірної квартири було зазначено лише відповідача, і це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в порядку встановленому законодавством. Після розірвання шлюбу, позивачка разом з спільним сином сторін проживають в спірній квартирі. В 2018р. відповідач повідомив позивачку, що має намір використовувати спірну квартиру, як свою особисту власність, а саме здавати в оренду третім особам. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 12 листопада 2018р. відкрито провадження по справ в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання.

В установлений судом строк, стороною відповідача відзив на позов не подавався.

В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити.

Відповідач, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, в судове засідання не з`явився, поважності причин неявки суду не повідомив, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження строк, відповідач відзив на позов не подавав.

Третя особа клопотала перед судом про розгляд справи у свою відсутність.

Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивачка і відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 березня 2000р., який було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва по цивільній справі № 761//17216/13-ц, провадження № 2/761/6510/2013, яке набрало законної сили.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України (ст. 22 КпШС України), майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними.

Судом встановлено, що 15 січня 2001р. між відповідачем та ОСОБА_5 , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітньої дитини ОСОБА_6 було укладено договір купівлі - продажу, за яким продавці продали, а відповідач, як покупець придбав квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначена спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя (сторін), оскільки протилежного в судовому засіданні не встановлено.

Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідача не було надано суду належних і допустимих доказів, що зазначена квартира є особистою приватною власністю останнього.

Відповідно до правових позицій та висновків, які були висловлені Верховним Судом України в постановах по справах: № 6-612цс15 від 01 липня 2015р., № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015р., № 6-241цс15 від 16 грудня 2015р., №6-801цс16 від 07 вересня 2016р. №6-846цс16 від 12 жовтня 2016р., № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016р., № 6-399цс17 від 05 квітня 2017р. належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи вище наведенні правові позиції висловлені Верховним Судом України, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в порядку поділу майна подружжя, слід визнати за кожною з сторін (позивачкою та відповідачем) право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 . Вимоги позивачки про припинення права спільної сумісної власності та виділ в натурі частини квартири не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону (ст. 92 Конституції України, ст. ст. 86, 128, 227 ЦК УРСР (1963р.); ст. ст. 11, 13, 15 Закону України «Про власність»; «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», зареєстровано в МЮ України 26 червня 1998р. за № 399/2839; «Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», зареєстровано в МЮ України 18 лютого 2002р. за № 157/6445; ст. ст. 182, 183, 331, 334 ЦК України, в редакціях, які діяли на час відповідних правовідносин).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2885,33 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 22, 29 КпШС України; ст. ст. 57, 60, 65, 68-70, 72 СК України; ст. ст. 15, 368 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. за № 11, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП. НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП. НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Соловйов Г.Л. (місцезнаходження: м. Київ, вул. Тимошенка, 11) про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2885 /дві тисячі вісімсот вісімдесят п`ять/ грн. 33 коп.

В решті позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 26 вересня 2019р.

Суддя: