Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 545/165/15-ц

провадження № 61-28459св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18 квітня 2017 року у складі судді Цибізової С. А. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Лобової О. А., Абрамова П. С., Хіль Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» (далі - ПАТ «Альфа Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому, з урахуванням збільшення позовних вимог (заява надійшла до суду першої інстанції 01 лютого 2017 року електронною поштою) просило стягнути з останньої на користь банку 49 023,53 долари США заборгованості за кредитним договором, 29 226, 04 доларів США заборгованості за відсотками та 325 522 грн 95 коп. пені за останній календарний рік.

Свої вимоги ПАТ «Альфа Банк» мотивувало тим, що 23 жовтня 2006 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк») (правонаступник - публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1603/1006/88-002, строком до 23 жовтня 2016 року, з подальшим внесенням змін та доповнень, згідно з яким банк зобов`язується надати відповідачеві грошові кошти у розмірі 45 000 доларів США, а відповідач зобов`язується повернути наданий кредит та сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Враховуючи зміни та доповнення до кредитного договору, що внесені договором про внесення змін та доповнень від 23 квітня 2010 року № 4, розмір строкової заборгованості за кредитом станом на 23 квітня

2010 року складає 58 166,34 доларів США. Банк свої зобов`язання за договором виконав, надав відповідачеві кредит у сумі, визначеній кредитним договором. В порушення умов договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на

31 січня 2017 року має заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 49 023,53 доларів США; заборгованості за відсотками у розмірі 29 226,04 доларів США; заборгованості зі сплати пені у розмірі 325 522,95 грн. Також, рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14 липня 2014 року у справі № 545/539/14-ц встановлено обставини зміни кредитора в зобов`язанні, обставини надання кредиту та невиконання умов кредитного договору.

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Альфа-Банк», в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, остаточно просила визнати недійсними: кредитний договір від

23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002, укладений між нею та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», додаткову угоду від 29 травня 2007 року № 1 до кредитного договору від 23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002 та додаткову угоду від 23 жовтня 2007 року № 2 до кредитного договору від 23 жовтня 2006 року №1603/1006/88-002; договір про внесення змін та доповнень від 23 квітня 2010 року № 3 до кредитного договору від 23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002 та договору про внесення змін та доповнень від 23 квітня 2010 року № 4 до кредитного договору від 23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002; іпотечний договір від 23 жовтня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гальонкіною О. В., реєстровий № 2444 про передачу в іпотеку домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель, загальною площею

1 639 кв. м (далі - предмет іпотеки), договір про внесення змін і доповнень від 23 квітня 2010 року № 2 до договору іпотеки від 23 жовтня 2006 року; зобов`язати приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Гальонкіну О. В. виключити з реєстру іпотек та заборони відчуження записи про іпотеку та заборону відчуження будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель, загальною площею

1 639 кв. м, які належать ОСОБА_2 ; стягнути з неї на користь ПАТ «Альфа-Банк» грошову суму у розмірі 185 700,73 грн як проценти за користування кредитом, визнати недійсним договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002 датований 19 березня 2012 року.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 18 квітня 2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 207 ЦПК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18 квітня 2017 року позов ПАТ «Альфа Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку 49 023,53 долари США заборгованості за кредитним договором, 29 226, 04 доларів США заборгованості за відсотками та 325 522 грн 95 коп. пені за останній календарний рік.

Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю обставин, які встановлені рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14 липня 2014 року.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 12 вересня 2017 року заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від

18 квітня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14 липня 2014 року,яке набрало законної сили, встановлено обставини щодо укладення кредитного договору з ОСОБА_1 , внесення до нього змін, переходу права вимоги у межах цього договору до інших фінансових установ, а також факт неналежного виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитною угодою, у зв`язку з чим станом на 10 грудня 2013 року утворилася заборгованість. Зазначеним судовим рішенням відмовлено у задоволенні позову виключно з підстав, передбачених статтею 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». На підтвердження заборгованості станом на 30 січня 2017 року банк пред`явив належні і допустимі докази, яким суд першої інстанції у відповідності до вимог статті 212 ЦПК України дав належну правову оцінку. Посилання в апеляційній скарзі на фальшування додаткових угод до кредитного договору виключно з тих підстав, що на них стоять печатки з неправильною назвою банківської установи, у розумінні приписів статей 203, 205, 215 ЦК України не можуть бути підставою для визнання їх нікчемними або недійсними, оскільки ці угоди підписані ОСОБА_1 та частково виконувалися нею упродовж тривалого часу.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 вересня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судові рішення першої й апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема судами попередніх інстанцій не було застосовано статті 192, 524, 533, 512-514, 516, 656, 1077, 1079, 1080-1082, не взято до уваги постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», не застосовано положення Закон України «Про захист прав споживачів», правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 15 квітня 2015 року у справі № 6-59цс15. Суди попередніх інстанцій не перевірили у достатній мірі, чи належним чином було повідомлено боржника про заміну сторони у зобов`язанні, чи вчиняв боржник дії, спрямовані на отримання доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Суди першої та апеляційної інстанцій не з`ясували, на яких підставах могла виникнути кредиторська заборгованість у неї, якщо вона не відкривала рахунку в ПАТ «Альфа-Банк» для погашення такої заборгованості. Вона не є суб`єктом зовнішньоекономічної діяльності, а кредитний договір носить поняття «споживчий договір», на який поширюється Закон України «Про захист прав споживачів» в редакції договору. Отже, незалежно від того, чи зазначено в договорі еквівалент національної валюти чи ні, пряма норма ЦК України (стаття 192, частини перша, друга статті 524, частина перша статті 533 ЦК України) говорить про те, що еквівалент національної валюти це істотна умова, що визначена ЦК України. Враховуючи, що ціна в кредитному договорі на споживчі цілі має бути лише у гривнях України, а не навпаки - еквівалент іноземної валюти в гривнях, то і сплата відсотків теж відбувається у гривнях, а отже, розрахунок заборгованості визначений банком не правильно. Крім того, під час укладання кредитного договору сторони в силу закону автоматично зафіксували курс, а тому і пеня має стягуватися у гривнях із суми залишку, що зафіксований курсом НБУ на день укладання кредитного (споживчого) договору для фізичних осіб. На пеню розповсюджується строк позовної давності. Сума заборгованості, стягнута за рішенням суду, є недоведеною жодними доказами.

Крім того, позивач була позбавлена можливості заявити клопотання про призначення судово-економічної експертизи у суді першої інстанції через заочний розгляд справи, а суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні такого клопотання, що унеможливлює визначення дійсного розміру заборгованості за кредитним договором.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній вище справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від

18 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від

12 вересня 2017 року й витребувано матеріали справи № 545/165/15-ц з Полтавського районного суду Полтавської області.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Бурлакову С. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2019 року вказану справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 23 жовтня 2006 року між АКБ ТАС «Комерцбанк» (правонаступник - ПАТ Сведбанк) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1603/1006/88-002, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримала грошові кошти у сумі 45 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % на рік за весь строк користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 23 жовтня 2016 року.

29 травня 2007 року між АКБ «ТАС Комерцбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002, згідно з якою банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 52 000 доларів США на строк з 23 жовтня 2006 року по

23 жовтня 2016 року на умовах, передбачених у цьому договорі, сторонами також внесено зміни до графіка погашення кредиту.

23 жовтня 2007 року між АКБ «ТАС Комерцбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору від 23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002, згідно з якою банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 72 000 доларів США (далі - кредит) на строк з 23 жовтня 2006 року по 23 жовтня 2016 року на умовах, передбачених у цьому договорі, сторонами також внесено зміни до графіка погашення кредиту.

23 квітня 2010 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін та доповнень № 3 до кредитного договору від

23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002, відповідно до якого сторони домовились, що розмір строкової заборгованості за кредитом складає

51 203 долари США, а розмір простроченої заборгованості за кредитним договором складає 6 963,34 доларів США (в тому числі прострочена заборгованість за кредитом - 3 450 доларів США та прострочена заборгованість за відсотками - 3 513,34 доларів США), кредитний договір від 23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002 викладено у новій редакції.

23 квітня 2010 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін та доповнень № 4 до кредитного договору від

23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002, пунктом 3 якого, з урахуванням пункту 2, встановлено розмір строкової заборгованості за кредитом, що відображена на позичковому рахунку позичальника № 2203.6.0703222.01, в сумі 58 166,34 доларів США; пунктом 3.1 збільшено строк користування кредитом до 23 жовтня 2021 року; пунктом 4 змінено розмір відсотків і періоди нарахування відсотків, зокрема з дати укладення цього договору (23 жовтня 2006 року) по 23 квітня 2010 року включно відсоткова ставка становить 14 % річних, 3 24 квітня 2010 року по 09 лютого 2011 року - 7 % річних, з 10 лютого 2011 року по 09 лютого 2012 року - 10 % річних, з

10 лютого 2012 року по 23 жовтня 2021 року - 17,32 % річних; пунктом 5 визначено розмір ануїтетних платежів, які позичальник сплачує 10 числа кожного місяця, починаючи з 10 червня 2010 року - в сумі 614,83 доларів США, з 10 березня 2011 року - в сумі 705, 39 доларів США, з 10 березня

2012 року - у сумі 933,64 доларів США.

19 березня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін та доповнень № 5 до кредитного договору від

23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002, згідно з яким розмір відсотків і періоди нарахувань відсотків становить 17,32 % річних з 20 березня

2012 року по 23 жовтня 2021 року.

Згідно з висновком Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. проф. М. С. Бокаріуса від 24 жовтня 2016 року № 7567/9547 підпис від імені ОСОБА_1 в договорі про внесення змін та доповнень від 19 березня 2012 року до кредитного договору від 23 жовтня 2006 року

№ 1603/1006/88-002, в графі «Позичальник», в рядку «Підпис» виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку Харківського науково дослідного інституту судових експертиз ім. проф. М. С. Бокаріуса від 25 травня 2017 року № 303/5592:

1. У договорах про внесення змін та доповнень № 3 та № 4 до кредитного договору від 23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002, укладених 23 квітня 2010 року, розташовані в рядках «Від імені Позичальника» та «Підпис» виконані пастою (пастами) для кулькових ручок рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів ОСОБА_1

2. Питання, чи виконані підписи від імені ОСОБА_1 у договорі про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 23 жовтня

2006 року № 1603/1006/88-002, укладеному 19 березня 2012 року, не вирішувались, оскільки клопотання експерта про надання документів не було виконано в повному обсязі.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі і кредитним пакетом ОСОБА_1

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі і кредитним пакетом ОСОБА_1

18 червня 2012 року ПАТ «Альфа банк» направлено ОСОБА_1 повідомлення про відступлення прав вимоги за її кредитним договором.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14 липня 2014 року, яке набрало законної сили, було відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Альфа банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з яким банк звернувся до суду у лютому 2014 року. Вказаним рішенням встановлено, що станом на 10 грудня 2013 року ОСОБА_1 має прострочену заборгованість перед банком за тілом кредиту в розмірі 49 023,53 долари США, за відсотками в розмірі 2 583,76 та зі сплати пені в розмірі 58,43 доларів США. ПАТ «Альфа банк», звертаючись до суду з даним позовом, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, зазначало про неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо своєчасного й повного погашення кредиту, унаслідок чого станом на 31 січня 2017 року виникла прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 49 023,53 доларів США, 29 226,04 доларів США заборгованість за відсотками за користування кредитом та 325 522 грн

94 коп. пені.

ОСОБА_1 заперечувала наявність такої заборгованості, надавши висновок економічного дослідження стосовно розрахунків за кредитним договором від 23 жовтня 2006 року № 1603/1006/88-002, укладеного з АКБ ТАС «Комерцбанк», на предмет нарахування відсотків за кредитом та сплати відсотків і тіла кредиту за даним договором.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Дговір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Проаналізувавши вказані норми закону та враховавши встановлені у справі обставини, зокрема те, що звернувшись у лютому 2014 року до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, ПАТ «Альфа Банк» змінило строк виконання зобов`язання, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за тілом кредиту в розмірі 49 023,53 доларів США, однак не може погодитись з ухваленими у справі рішеннями судів першої й апеляційної інстанцій в частині стягнення заборгованості за процентами та пені станом на 31 січня 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за

кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове повернення кредиту та процентів за кредитом. Права й інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 провадження № 14-10цс18). Тобто стягнення процентів та пені за кредитним договором можливе у межах погодженого сторонами строку кредитування або до моменту пред`явлення вимоги про дострокове виконання зобов`язання (зміни строку виконання зобов`язання).

У справі, яка розглядається, строк виконання зобов`язання змінено зверненням до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, отже й проценти та пеня за кредитним договором від 23 жовтня

2006 року № 1603/1006/88-002 підлягають стягненню в розмірі, визначеному у вказаному вище позові, а саме: в сумі 2 583,76 доларів США та в сумі

58,43 доларів США відповідно.

За таких обставин висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про стягнення заборгованості за процентами, нарахованими за кредитним договором, та пені станом на 31 січня

2017 року, є помилковим, а відтак - ухвалені у справі судові рішення в цій частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПУ України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Викладене свідчить про те, що судами встановлено всі обставини справи, проте не застосовано норму матеріального права, яка підлягала застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи. Тому рішення судів в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості за процентами, нарахованими за кредитним договором, та пені підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне оскаржувані рішення судів першої й апеляційної інстанцій в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту залишити без змін, оскільки судові рішення в цій частині є законними та обґрунтованими, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів у цій частині не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Ураховуючи викладене, судові витрати, сплачені сторонами у цій справі, підлягають перерозподілу.

Оскільки позовні вимоги ПАТ «Альфа Банк» підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на користь банку пропорційно задоволеним вимогам у сумі 2 035 грн (розмір заявлених вимог -

2 406 988 грн (100 %), розмір вимог, що підлягають задоволенню -

1 374 308 (57,1 %), розмір судового збору, що підлягав сплаті при зверненні до суду з цим позовом - 3 654 грн (3 654 грн х 57,1 % : 100 % = 2 035).

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а тому сплачений нею судовий збір у загальному розмірі 1 408 грн, з яких 640 грн за апеляційну скаргу та 768 грн за подання касаційної скарги, підлягає стягненню з банку на користь відповідача із урахуванням пропорційно задоволених вимог, у розмірі 604,03 грн (1 408 грн х 42,9 % : 100 % =

604,03 грн).

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 415, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від

18 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від

12 вересня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами та пені скасувати й ухвалити у справі у цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» заборгованість за процентами у розмірі

2 583,76 долари США та пеню в розмірі 58,43 доларів США.

Заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від

18 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від

12 вересня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 49 023,53 долари США залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» судовий збір у розмірі 2 035 грн.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 604,03 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило