Справа № 303/2456/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 вересня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Собослой Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в інтересах яких діє адвокат Мочкош Людмила Василівна на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області, ухваленого 27 червня 2019 року головуючим суддею Кость В.В. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , де третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів є: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

встановив:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 - Будинок).

Позовні вимоги обґрунтовують тим, що позивачам належить на праві власності по 1/3 частині кожному, Будинок. Відповідачі зареєстровані у вказаному Будинку, але з вересня 2016 року в ньому не проживають. Реєстрація відповідачів у Будинку порушує права позивачів як власників майна, спричиняє проблеми зі сплати надмірних комунальних послуг. За наведених обставин, вважають, що є всі підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування вищевказаним Будинком.

Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст., ст. 391, 405 Цивільного кодексу України, і статей 64, 156, 168 Житлового кодексу України.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 27.06.2019 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 . В задоволені іншої частини позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в інтересах яких діє адвокат Мочкош Л.В. оскаржили його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати частково та ухвалити у відхиленій частині позову нове судове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні вимог до неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Вказане житло потребує капітального ремонту. Вважає посилання суду на заперечення органу опіки та піклування щодо вимог у частині неповнолітніх дітей помилковим, оскільки їх згоди не потрібно. Вказують, що мати дітей ОСОБА_6 втратила право на користування житлом на підстав ст. 405 ЦК України. В позовній заяві ними було вказано фактичне місце проживання ОСОБА_6 та її дітей ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з їх батьком, чого судом не взято до уваги. Також посилаються на постанову Верховного Суду у справі №759/19394/15-ц.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду фактично оскаржується лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , то колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині в межах доводів апеляційної скарги.

Встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 18 липня 2014 року серії НАА №328680, серії НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 , (а.с.8, 11, 14) та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.10, 13, 16) Будинок належить на праві приватної спільної часткової власності позивачам (по 1/3 частці).

Відповідачі зареєстровані у Будинку, що підтверджується даними листів Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 22.04.2019 за номерами 01-40/4778, 01-40/4774, 01-40/4776, 01-40/4782, 01-40/4781 (а.с. 35-39).

Водночас, відповідачі не проживають по місцю реєстрації з вересня 2016 року, що підтверджується даними акту від 2 лютого 2019 року №9 (а.с.17).

Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відмовляючи у задоволенні позову відносно неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд першої інстанції, правильно виходив з того, що неповнолітні ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі не можуть бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом.

Такий висновок є правильним, позаяк через свій вік ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не можуть самостійно обирати місце проживання, а тому, факт їх не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дітей права користування спірним житлом.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачі не надали, хоча це відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є їх процесуальним обов`язком.

Посилання апелянта на те, що у позовній заяві ними зазначено фактичне місце проживання дітей, судом правомірно не взято до уваги, оскільки це не підтверджено жодними доказами, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що будинок потребує капітального ремонту є безпідставними, оскільки це не свідчить про те, що будинок непридатний до проживання.

Також недоречними є доводи апеляційної скарги щодо відсутності потреби в отриманні згоди органу опіки та піклування, з цитуванням при цьому норм права які регулюють повноваження таких органів, так-як суд не відмовляв у задоволенні позовних вимог щодо неповнолітніх через відсутність такої згоди.

Щодо посилання апелянтів на постанову Верховного Суду у справі №759/19394/15-ц, то висновок суду першої інстанції повністю відповідає мотивам наведеним у вказаній постанові суду касаційної інстанції, тоді як доводи апеляційної скарги навпаки їй суперечать.

Інших правових доводів, які б заслуговували на увагу апеляційна скарга не містить.

Таким чином, перевіривши дану апеляційну скаргу в межах її доводів, апеляційний суд вважає, що вона, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в інтересах яких діє адвокат Мочкош Людмила Василівна, залишити без задоволення.

Заочне рішення Мукачівського районного суду від 27 червня 2019 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 12 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді