Справа № 523/5532/19
Провадження №2/523/2967/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" вересня 2019 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

за участю секретаря - Шевчук М.Є.

за участю представників сторін:

позивача, ОСОБА_1

відповідача, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи без самостійних вимог Приватного нотаріуса одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. - про встановлення факту родинних відносин, визначення часток у спільній сумісній власності подружжя, визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_5 звернулась до суду з позовними вимогами в яких зазначила, що після смерті її бабусі, ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилась спадщина, яка складається з Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , яка їй належала на праві спільної сумісної власності подружжя, так як була придбана під час її шлюбу з ОСОБА_4 Вона є спадкоємцем першої черги за правом представлення, так як її мати ОСОБА_7 , дочка ОСОБА_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 Нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, так як ОСОБА_4 утримує правовстановлюючі документи на спадкову квартиру. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить визнати, що спадкова квартира належить на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в рівних частках, визнавши за нею право власності в порядку спадкування за законом на ј частину. Крім того, так як у свідоцтві про смерті та в свідоцтві про укладання шлюбу існують розбіжності в написанні прізвища ОСОБА_6 , позивач просить встановити факт родинних відносин, зокрема той факт, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є чоловіком та дружиною. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

В судовому засіданні представник позивача пред`явлені позовні вимоги підтримала, просить задовольнити.

Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали в повному обсязі та в своїх запереченнях зазначили, що дійсно вказане майно було придбано сторонами по справі під час їх шлюбу, проте за особисті грошові кошти відповідача, які він отримував, від продажу квартири, яка йому належала на праві особистої приватної власності. Крім того, на думку відповідача визначення часток у спільній сумісній власності подружжя, після смерті одного з них є неможливим з огляду на суперечність вимогам закону. Посилаючись на зазначені обставини, відповідач та його представник просять відмовити в задоволенні позовних вимог.

Приватний нотаріус одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. в судове засідання не з`явилась. Про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином. Її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши представників сторін, відповідача, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обов`язок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу пред`явлених позовних вимог, покладаються саме на цю сторону (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України). Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків встановлених цим Кодексом. (ч.1,2 ст.13 ЦПК України).

Матеріалами справи встановлено, що 29 вересня 2001р. був укладений шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про укладання шлюбу серії НОМЕР_1 .

Під час перебування у шлюбі ними, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 21 березня 2003р., була придбана квартира АДРЕСА_1 , та оформлена на ім`я ОСОБА_4

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 .

Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з Ѕ частини вказаної вище квартири.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 є її чоловік, ОСОБА_4 та позивач по справі, ОСОБА_5 , яка є онучкою померлої та успадковує майно за правом представлення в силу ч.1 ст.1266 ЦК України, в зв`язку зі смертю її матері, ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка в свою чергу була дочкою ОСОБА_6

Факт родинних відносин, зокрема те, що ОСОБА_4 є чоловіком померлої ОСОБА_6 та той факт, що ОСОБА_5 є її онучкою, підтверджується наданими сторонами суду доказами, та така обставина визнана сторонами по справі, а відтак не потребує додаткового доказування (ч.1 ст.82 ЦПК).

В зв`язку з чим, пред`явлені позовні вимоги в цій частині щодо встановлення факту родинних відносин є обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК). Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Тобто, зазначені норми встановлюють дві умови за яких спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, це - постійне проживання спадкоємця з спадкодавцем на час його смерті та/або звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. За відсутністю підтвердження однієї із вказаних умов з боку спадкоємця, він вважається таким, що не прийняв спадщину.

Згідно витребуваної копії спадкової справи №250 до майна ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведеної приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б., із заявами про прийняття спадщини, у встановлений законом шестимісячний строк, звернулись сторони по справі. Відтак, ОСОБА_10 та ОСОБА_4 є такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6 .

Вирішуючи питання про обсяг спадкового майна, на яке претендує позивач, та з урахуванням заперечень відповідача, суд виходить з наступного обґрунтування.

Правовідносини, які виникли між сторонами по справі в частині виникнення права спільної сумісної власності подружжя, регулюються Кодексом про шлюб та сім`ю УРСР, зокрема ст.22 якою визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст.24 КпШС УРСР Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Також згідно ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 та 2 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Такими об`єктами є: заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В той же час стаття 57 СК України, визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналіз зазначених норм, які регулювали правовідносини на час придбання спірного майна, так і на час смерті ОСОБА_6 , вказує на те, що придбане майно особами під час їх зареєстрованого шлюбу презюмується його належністю дружині та чоловікові в рівних частках, якщо інше не буде доведено в судовому порядку (ч.1 ст. 57 СК України). Тобто, у випадку наявності спору між подружжям щодо належності майна на праві особистої власності, придбаного під час шлюбу, тягар доведеності такого факту покладається на сторону, яка не визнає факту його належності подружжю.

Крім того суд приймає до уваги правовий висновок ВП ВС у справі 372/504/17, де було зазначено, - «…Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю особи підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна, заявлений особою не вирішено….».

Рішення суду про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_4 суду не представлено, та з цього приводу в даному судовому процесі позовні вимоги з його боку не пред`являлись.

В зв`язку з чим, суд відхиляє посилання відповідача та його представника на наявність договору купівлі-продажу від 31.01.2003р., за яким ОСОБА_4 продав належну йому квартиру. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що з боку ОСОБА_4 не надано жодного належного та допустимого доказу, який би вказував, що грошові кошти отримані ОСОБА_4 від продажу квартири 31.01.2003р. були використані під час придбання спірної квартири 21.03.2003р. Також, суд враховує, що продаж належної ОСОБА_4 квартири 31.01.2003р. відбувся за 12 600,00грн. (п.2 договору), в той же час за придбану 21.03.2003р. квартиру АДРЕСА_1 , було сплачено 24 400,00грн. (п.3 договору), що майже в два рази більше ніж за отриману від продажу квартири.

Щодо позовних вимог про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя, то такі не підлягають задоволенню, так як у разі смерті співвласника квартири частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця (п.12 Пленуму ВСУ від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). Суду не надано будь-яких документів, які б визначали, що частки у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_6 були не рівними.

Таким чином, суд дійшов висновку, що після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, яка складається з Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , спадкоємцями першої черги якої є: ОСОБА_10 за правом представлення та чоловік померлої, ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частина 1 ст.1297 ЦК України визначає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно ч.1 ст.1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Аналіз даних норм вказує на те, що правовою підставою для набуття права власності на спадкове нерухоме майно є видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом.

У відповідність до п.4.15 пункту 4 глави 10 розділу II Положення про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно або видача свідоцтва про право власності на частку у спільному сумісному майні подружжя, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Згідно п.4.18. пункту 4 глави 10 розділу II Положення, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Як було зазначено вище ОСОБА_6 на законних підставах набула право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 . Втім ОСОБА_4 відмовляється надавати оригінали правовстановлюючих документів на спадкову квартиру, що є перешкодою для ОСОБА_6 в отриманні на своє ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом. Дані обставин вказують на наявність у позивача права на звернення до суду за захистом свого невизнаного спадкового права, що передбачено ч.1 ст.4 ЦПК України.

Суд вважає, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець є нерухоме майно щодо якого проведено його державну реєстрацію і є правовстановлюючий документ, але право спадкоємця не визнається іншим спадкоємцем, такий може захищати свої права в силу ст. 392 ЦК України.

Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

На підставі викладеного, оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що пред`явлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визнання за позивачем права власності на ј частку спадкової квартири в порядку спадкування за законом. Суд вважає, що таке набуття права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, направлено на захист охоронюваних законом прав та інтересів спадкоємця, у якого на теперішній час існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку.

Керуючись ст.ст.12,13,76, 206,259, 263-265,268 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Встановити факт родинних відносин у відповідність до якого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дружиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Визнати за ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (іпн. НОМЕР_3 ) право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_6 .

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення часток у спільній сумісній власності - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду, через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 20 вересня 2019р.

Суддя