Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 711/5803/16-ц

провадження № 61-26260св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Черкаської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану її представником ОСОБА_4 , на рішення Придніпровського районного суду

м. Черкаси у складі судді Степаненко О. М. від 15 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області у складі колегії суддів:

Бондаренка С. І., Храпка В. Д., Новікова О. М., від 30 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником 57/100 частини будинку АДРЕСА_1 , де зареєстровані його донька ОСОБА_2 та її неповнолітні діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Оскільки станом на червень 2016 року донька та онуки більше двох років в будинку не проживають, їх місце проживання йому невідоме, позивач просив суд визнати ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування вказаним житловим будинком.

У січні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання права на проживання та усунення перешкод у користуванні житлом, посилаючись на те, що останній, як власник вказаного будинку, у 2007 році надав згоду на вселення дочки та її дітей до цього будинку, а у 2014 році за попередньої домовленості про це з власником до будинку також переїхала ОСОБА_3 .

У 2014 році у зв`язку з виявленням захворювання ока у ОСОБА_6 , та необхідністю проведення повторної операції, на пропозицію батька дітей громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_7 ОСОБА_2 погодилась на виїзд до вказаної країни для проходження лікування сина, де дитина знаходиться до цього часу.

Оскільки вони вселилися до спірного будинку зі згоди його власника як члени його сім'ї, тривалий час у ньому проживають, беруть участь у витратах по його утриманню, тому вони мають право на проживання у ньому і надалі.

Враховуючи викладене та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили суд визнати за ними та неповнолітніми дітьми: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 як членів сім'ї власника будинку; зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у їх користуванні спірним будинком, надати доступ до нього та особистих речей, не чинити перешкод у користуванні цим житловим приміщенням.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим будинком АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 не проживає у спірному будинку понад один рік без поважних причин, а тому відповідно до положень частини другої статті 405 ЦК України її та її неповнолітніх дітей слід визнати такими, що втратили право на користування цим житловим приміщенням. Дійшовши висновку про наявність задоволення позову ОСОБА_1 , суд відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_2 , які є похідними від вимог власника будинку. Також суд дійшов висновку, що не підлягають до задоволення вимоги третьої особи ОСОБА_8 , оскільки вона не є співвласником будинку, зареєстрованою в ньому не значиться, доказів того, що вона проживає там за погодженням ОСОБА_1 матеріали справи не містять, а тому третя особа не довела право користування спірним приміщенням.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 30 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилено, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_2 , заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , належними доказами не довела поважність причин своєї відсутності у спірному будинку понад один рік. ОСОБА_3 не довела свого права на проживання у вказаному будинку, оскільки не зареєстрована у ньому та не має дозволу власника цього будинку на проживання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 понад один рік не проживає у спірному будинку з поважних причин, якими є виїзд у іншу країну з метою лікування дитини та військові події й громадські заворушення в Україні. Відсутність можливості оформити виїзні документи є причиною несвоєчасного повернення ОСОБА_2 в Україну. ОСОБА_1 чинить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкоди у користуванні спірним будинком.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 06 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником 57/100 частини будинку по АДРЕСА_1 , у якому зареєстровані його та ОСОБА_3 дочка ОСОБА_2 та її діти: ОСОБА_5 2007 року народження, ОСОБА_6 2010 року народження.

ОСОБА_2 вселялась у вказаний будинок зі згоди ОСОБА_1 , що підтверджується його нотаріально посвідченою заявою від 01 листопада 2007 року (а. с. 184).

У квітні 2014 року ОСОБА_2 разом із неповнолітніми дітьми виїхала за межі України до Ісламської Республіки Пакистан (а. с. 127-130).

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 .

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції

За змістом статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не має права перевіряти законність рішення щодо осіб, які скаргу на таке рішення не подавали. Це відповідає основоположним принципам цивільного процесуального права - диспозитивності й змагальності процесу, тому особи, які беруть участь у справі, самі визначають свою процесуальну поведінку.

За таких обставин, доводи касаційної скарги ОСОБА_3 , поданої її представником ОСОБА_4 , про незаконність судових рішень в частині позовних вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 разом із неповнолітніми дітьми зі спірного будинку та в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням колегією суддів не беруться до уваги, оскільки ОСОБА_2 до суду касаційної інстанції із скаргою на ухвалені у справі рішення не зверталися.

Слід зазначити, що матеріали справи містять довіреність, видану

ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 , якою останню було уповноважено, зокрема, оскаржувати судові рішення (а. с. 162), однак ця довіреність була видана без права передачі наданих повноважень третім особам.

Таким чином, ОСОБА_4 , який подав касаційну скаргу від імені

ОСОБА_3 , не є уповноваженою особою на представлення інтересів ОСОБА_2 , а тому оскаржувані судові рішення у зазначеній частині перегляду у касаційному порядку не підлягають.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 .

Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі

№ 6-60цс12 зроблено висновок, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Встановивши відсутність доказів на підтвердження наявності письмової згоди власника ОСОБА_1 на вселення, реєстрацію та проживання ОСОБА_3 , суди попередніх інстанцій на підставі наданих сторонами доказів, яким надали належну оцінку у їх сукупності (статті 212 ЦПК України 2004 року), дійшли правильного висновку про недоведеність

ОСОБА_3 набуття права користування спірним житловим будинком у встановленому законом порядку, а тому обґрунтовано відмовили у задоволенні її позовних вимог про усунення перешкод у користуванні будинком та визнання за нею право користування цим будинком, зобов`язання ОСОБА_1 забезпечити доступ до її особистих речей.

При цьому наявність речей ОСОБА_3 у спірному будинку не може бути підставою для набуття нею права користування спірним будинком.

Крім того, ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 , у якій зберігає право користування, що підтверджується її реєстрацією у цьому житлі, а тому її право на житло жодним чином не порушується.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану її представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 лютого

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 30 березня

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович