Провадження № 2/522/1775/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участю секретаря судового засідання - Грищук В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю рухомого майна, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частину нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 16.08.2018 року звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю рухомого майна, а саме автомобілю марки AUDI Q7, поділ спільного майна подружжя, а саме квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та визнання права власності на Ѕ частину нерухомого майна, також про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 09.03.2010 року до реєстрації шлюбу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебуває у шлюбних відносинах з відповідачем. Вказано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 познайомилися та розпочали свої стосунки у лютому 2009 року, з 09.03.2010 року розпочали спільне життя, сімейний побут. 11.06.2010 року між сторонами було укладено шлюб. Починаючи з 2014 року відповідач виїхав до Франції для заробітку та в подальшому для постійного проживання. З лютого 2015 року позивач разом з їх донькою ОСОБА_3 переїхала до відповідача у Францію. За час шлюбу, відповідач придбав майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки AUDI Q7, державний номер НОМЕР_1 . Після переїзду сім`ї за кордон сімейні відносини погіршилися та фактично припинили своє існування. Квартиру АДРЕСА_1 було придбано для спільного проживання сім`ї, щомісячні платежі вносили обоє та 30.11.2011 року ОСОБА_2 було видано довідку про повну сплату паю та надано дозвіл на оформлення правовстановлюючих документів. Вказує, що автомобіль належить їй на праві приватної власності, оскільки він був подарований відповідачем на народження доньки. Сам відповідач двічі потрапляв у ДТП на машині, втім не сплачував кошти за ремонт, оскільки стверджував, що машина належить позивачу.

Ухвалою суду від 27.08.2018 року позову заяву залишено без руху, позивачу надано 10-денний термін для усунення недоліків позову.

Після усунення недоліків позову, ухвалою суду від 24.09.2018 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 28.11.2018 року.

Ухвалою суду від 26.09.2018 року вжито заходи забезпечення позову, а саме накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Протокольною ухвалою від 28.11.2018 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 21.02.2019 року.

У зв`язку з неявкою позивача, розгляд справи у судовому засідання, призначеному на 21.02.2019 року було відкладено на 10.04.2019 року.

У судовому засіданні 10.04.2019 року представник позивача ОСОБА_4 просив надати час для ознайомлення з поданим представником відповідача клопотання про залишення позову без розгляду та підготовки заперечень, клопотання було задоволено, розгляд справи відкладено на 12.06.2019 року.

У судовому засіданні 12.06.2019 року було відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_5 про залишення позову без розгляду, оголошено перерву до 25.07.2019 року.

У судовому засіданні 25.07.2019 року розгляд справи було відкладено на 12.09.2019 року з метою надання часу представнику відповідача для надання доказів, щоб підтверджували поважність причин пропущеного процесуального строку для подання доказів.

У судовому засіданні 12.09.2019 року представник позивача ОСОБА_4 підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі, проте письмового відзиву не надала.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на встановлені обставини справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно за ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Судом встановлено, що 11 червня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, про що Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було складено актовий запис №342, що вбачається з Свідоцтва про шлюб, виданого повторно 19.08.2016 року, серії НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася донька ОСОБА_3 , що вбачається з свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .

04 квітня 2007 року між Обслуговуючим кооперативом «Середньофонтанський 19-А» та ОСОБА_2 було укладено персональний меморандум асоційованого члена кооперативу №2А/117 щодо будівництва силами будівельної компанії за кошти члена кооперативу квартири АДРЕСА_1 .

Згідно п. 13.1 Меморандуму станом на 04.08.2011 року Асоційований член сплатив частину паю у розмірі 464508,00 гривень, тобто 99% паю.

ОСОБА_2 повністю сплатив пай за квартиру АДРЕСА_1 30.11.2011 року, про що свідчить відповідно Довідка ОК «Середньофонтанський 19-А».

08.10.2013 року за ОСОБА_2 було зареєстровано права власності на спірну квартиру, що вбачається з витягу №11032799 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Таким чином, 100 відсотків паю за квартиру було сплачено під час перебування у шлюбі сторін.

01.12.2011 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗС Авто Еліт» та ОСОБА_2 було укладено договір №95-11А купівлі-продажу / поставки автомобіля AUDI Q7.

ОСОБА_2 в рахунок оплати за автомобіль AUDI Q7 01.12.2011 року сплатив 235 400 грн.

ОСОБА_1 належить автомобіль AUDI Q7, державний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за позивачем 18.05.2012 року, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 .

Твердження позивача про те, що ОСОБА_2 на автомобілі AUDI Q7, державний номер НОМЕР_1 потрапляв у дорожньо-транспортні пригоди підтверджується Постановою Суворовського районного суду м. Одеси у справі №523/15978/15-ц від 09.10.2015 року та Постановою Суворовського районного суду м. Одеси у справі №523/17406/16 від 18.01.2017 року, відповідно до якого ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.

Позивач надала до суду рахунки у кількості семи штук за ремонт автомобіля AUDI Q7, державний номер НОМЕР_1 , де платником відзначена ОСОБА_1 .

Згідно ч. 2 ст. 21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 25.07.2019 року по справі №761/36009/15-ц належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Жодного з таких доказів позивачем не надано.

Таким чином, позивачем не доведено факт спільного проживання ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 з 09.03.2010 року до реєстрації шлюбу, тобто до 11.06.2010 року .

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Оскільки спірна квартира набута під час шлюбу, адже право власності на неї та сплата платежів прийшлося після укладення між сторонами шлюбу, вона є спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , докази, щоб спростовували такі висновки суду відсутні. Твердження відповідача про те, що частина коштів була сплачена до укладення шлюбу може мати значення тільки для зміни розміру частки при її виділі зі спільної сумісної власності. Відповідачем не надано доказів, яку саме частину було сплачено до укладення шлюбу.

Рішення суду не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

На теперішній час між подружжям не існує домовленості щодо розміру часток на квартиру, а суд не вбачає підстав для відходу від принципу рівності часток, тому суд вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , чим задовольнити такі позовні вимоги.

Щодо вимоги позивача про визнання права приватної власності на автомобіль.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Спірний автомобіль придбаний під час шлюбу, як вбачається з матеріалів справи, кошти за авто сплачував відповідач, кошти за ремонт авто сплачувала позивача. Позивач стверджує, що автомобіль було подаровано відповідачем на народження доньки, втім дитина у сторін народилася у 2010 році, а автомобіль було придбано у 2012 році.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем доказів того, що автомобіль було їй подаровано чоловіком представлено не було, тому відсутні підстави для визнання його особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_4 ) про визнання особистою приватною власністю рухомого майна, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на Ѕ частину нерухомого майна - задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру, загальною площею 78.70 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 ( РНОППНОМЕР_5 ) права власності на Ѕ частину квартри, загальною площею 78,70 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга подається шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено протягом 23.09.2019 року.

Суддя: В.Я. Бондар