Єдиний унікальний номер 235/453/19 Номер провадження 22-ц/804/2301/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого Соломахи Л.І.

суддів Агєєва О.В., Космачевської Т.В.

за участю:

секретаря судового засідання Самойленко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 235/453/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором з апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 липня 2019 року у складі судді Величко О.В., -

В С Т А Н О В И В:

15 січня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі АТ КБ "Приватбанк") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (позов здано на пошту), який надійшов до суду 22 січня 2019 року.

Зазначав, що 29 вересня 2009 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та ОСОБА_1 був укладений договір № б/н, згідно умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 1 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на те, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредитні кошти, що відповідач свої зобов`язання за договором не виконує, у зв`язку з чим станом на 11 грудня 2018 року заборгованість відповідача за кредитним договором складає 68 533,79 грн., в тому числі 1 939,44 грн. - заборгованість за кредитом; 61 854,65 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1 000,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 3 239,70 грн. - штраф (процентна складова), просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість (а.с. 2 - 4).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 липня 2019 року позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № б/н від 29 вересня 2009 року 13 556,90 грн., у тому числі 1 939,44 грн. - заборгованість за кредитом, 10 617,46 грн. - заборгованість за процентами за період з 29 вересня 2009 року по 30 листопада 2016 року, 1 000 грн. - комісія, а також понесені судові витрати у розмірі 379,97 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 153 - 155).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 29 вересня 2009 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 1 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 8).

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами Банку складає між нею та банком Договір, що підтверджується підписом позивальника у заяві (а. с. 8-15).

Згідно довідки АТ КБ "Приватбанк" Гріщук О.М. згідно кредитного договору отримала кредитні картки НОМЕР_1 , НОМЕР_2 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 11.2016 року (а.с. 72).

Внаслідок порушенням відповідачем умов договору щодо погашення заборгованості у неї перед банком станом на 11 грудня 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 68 533,79 грн., яка складається з наступного: 1 939,44 грн. - заборгованість за кредитом, 61 854,65 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1 000 грн. - заборгованість за комісією; штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 3 229,70 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 6 - 7).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт укладення договору кредиту підтверджено наявною у справі копією заяви відповідача та Умов та правил надання банківських послуг. Розмір заборгованості за тілом кредиту підтверджено розрахунком, доданим позивачем до позовної заяви, що підтверджує факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором. Доводи відповідача щодо спливу строку позовної давності з посиланням, що останній платіж нею здійснено 23 січня 2015 року, є не обґрунтованими. Отримана відповідачем кредитна картка мала строк дії до останнього дня листопада 2016 року, а тому перебіг строку позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі почався зі спливом останнього дня місяця дії картки, тобто з 01 грудня 2016 року. Позивач звернувся до суду 22 січня 2019 року в межах строку позовної давності. Оскільки строк дії кредитного договору закінчився 30 листопада 2016 року, проценти за користування кредитом підлягають стягненню в межах строку дії договору до 30 листопада 2016 року. Станом на 30 листопада 2016 року заборгованість відповідача за процентами згідно розрахунку позивача складає 10 617,46 грн. Штраф відповідно до умов договору становить 1 177,85 грн. (( 500 грн. + (1939,44 + 10 617,46 + 1 000) х 5% = 500 грн. + 677,85) та згідно статті 2 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-У11 "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції"стягненню не підлягає, оскільки відповідач є громадянином України, зареєстрована та постійно проживає в населеному пункті, де проводилась антитерористична операція (а.с. 153 - 155).

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 в апеляційні скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 липня 2019 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки у розмірі 11 617,46 грн. (за змістом описової та мотивувальної частини апеляційної скарги це проценти 10 617,46 грн. та комісія 1 000,00 грн.) у зв`язку зі спливом строку позовної давності, визнати нарахування відповідачем сумарної неустойки вище 969,72 грн. відповідно до частини другої статті 21 Закону України "Про споживче кредитування" незаконною.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно частини другої статті 21 Закону України "Про споживче кредитування" сукупна сума неустойки (штраф, пеня) нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит не може перевищувати половини суми одержаної споживачем за таким договором і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Одержана нею, як позичальником, сума грошей за договором № б/н від 29 вересня 2009 року складає суму заборгованості за кредитом, тобто 1 939,44 грн. і тому сукупна сума неустойки не повинна перевищувати 969,72 грн. (1 939,44 : 2).

Також вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що банк звернувся до суду за стягненням неустойки (за змістом апеляційної скарги процентів за користування кредитом та комісії) в межах строку позовної давності. Згідно умов користування кредитною карткою "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" за договором № б/н від 29 вересня 2009 року розрахунковий період становить до 25 числа кожного місяця включно. Останнє поповнення нею карткового рахунку було здійснено 23 січня 2015 року. Починаючи з лютого 2015 року будь-яке погашення або внесення коштів нею не здійснювалося.

Відповідно до статей 257, 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою, тобто строк щодо стягнення заборгованості за кредитом (основної вимоги) у розмірі 1 939,44 грн., перебіг якого почався 01 грудня 2016 року, спливає 01 грудня 2019 року; строк щодо стягнення неустойки (додаткової вимоги) у розмірі 11 617,46 грн., перебіг якого почався 01 грудня 2016 року, спливає 01 грудня 2017 року. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України) (а.с. 200 - 201).

За апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 ухвалою Донецького апеляційного суду від 28 серпня 2019 року відкрито апеляційне провадження (а.с. 205 - 208).

Копія апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 позивачем АТ КБ "Приватбанк" отримана 05 вересня 2019 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 220, а.с. 221).

Письмовий відзив на апеляційну скаргу позивачем АТ КБ "Приватбанк" на час розгляду справи не наданий.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду 25 вересня 2019 року сторони не з`явилися; про дату, час та місце розгляду справи повідомлені. І позивач АТ КБ "Приватбанк", і відповідач ОСОБА_1 судову повістку-повідомлення про розгляд справи 25 вересня 2019 року отримали 17 вересня 2019 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 222, а.с. 223).

Представник позивача Шишелова Н.В., яка діє на підставі довіреності юридичної особи від 01 серпня 2017 року (а.с. 231 - 232), електронною поштою 25 вересня 2019 року надіслала клопотання про розгляд справи 25 вересня 2019 року без участі представника банку (а.с. 228 - 230).

Відповідач ОСОБА_1 також надіслала до апеляційного суду заяву від 17 вересня 2019 року, в якій просить розглянути справу 25 вересня 2019 року за її відсутності (а.с. 225).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

В апеляційній скарзі відповідач оскаржує рішення суду лише в частині задоволених позовних вимог про стягнення з неї процентів за користування кредитними коштами у розмірі 10 617, 46 грн. та комісії у розмірі 1 000,00 грн., які вона в апеляційній скарзі називає неустойкою.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1 939,44 грн. та в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів ні позивачем, ні відповідачем не оскаржується, а тому апеляційний суд не має права робити висновків щодо цієї неоскарженої частини рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами у розмірі 10 617, 46 грн. за період з 29 вересня 2009 року по 30 листопада 2016 року та комісії у розмірі 1 000,00 грн., апеляційний суд виходить з наступного:

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються статтею 1054 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність укладення між ПАТ КБ "Приватбанк" та відповідачем ОСОБА_1 договору про надання банківських послуг.

Так, в заяві від 29 вересня 2009 року відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на те, що вона ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Приватбанку, просила відкрити рахунок та надати їй послуги щодо оформлення кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" з кредитним лімітом 3 000 грн. Також в заяві зазначено, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Згідно цієї заяви ОСОБА_1 відкрито кредитний ліміт на суму 1 000,00 грн., про що зазначено в заяві. Також в заяві зазначено, що Банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. Згідно заяви базова процентна ставка за кредитом встановлена 3% на місяць на залишок заборгованості, щомісячна комісія 0%; у разі порушення позичальником термінів платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш як на 120 днів, у зв`язку з чим банк змушений звернутися до суду, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову (а.с. 8).

Згідно "Довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" (Пам`ятка клієнта), яка підписана відповідачем ОСОБА_1 також 29 вересня 2009 року, надана їй кредитна лінія є поновлювальною, пільговий період складає 30 днів за кожною тратою; валюта картрахунку UAH; базова процентна ставка у місяць 3,0% (нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів на рік); розмір щомісячних платежів (включаючи плату за використання кредитних коштів у звітному періоді) 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, який слідує за звітним (а.с. 9).

Підписавши 29 вересня 2009 року заяву, в якій зазначила про бажання оформити на своє ім`я платіжну карту Кредитка "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" (а.с. 8), відповідач 29 вересня 2009 року отримала кредитну картку НОМЕР_1 , а в наступному отримала ще одну кредитну картку НОМЕР_2 , що підтверджується виписками з карткового рахунку за період з 29.09.2009 року по 18.03.2018 року та з 01.09.2009 року по 22.02.2019 року (а.с. 33 - 35, а.с. 58 - 60) та довідкою АТ КБ "Приватбанк" від 22 лютого 2019 року № 30.1.0.0/2-20190117/477, згідно якої за кредитним договором № б/н від 29 вересня 2009 року ОСОБА_1 отримала дві кредитні картки: НОМЕР_1 та НОМЕР_2 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 11.2016 року (а.с. 57).

Згідно довідки АТ КБ "Приватбанк" за кредитним договором № б/н від 29 вересня 2009 року на кредитну картку НОМЕР_1 29 вересня 2009 року встановлено кредитний ліміт 1 000,00 грн., 29 вересня 2010 року кредитний ліміт збільшено до 1 200,00 грн., 24 жовтня 2010 року кредитний ліміт збільшено до 1 400,00 грн., 07 грудня 2010 року кредитний ліміт збільшено до 1 600,00 грн., 28 травня 2011 року кредитний ліміт збільшено до 1 800,00 грн., 23 серпня 2011 року кредитний ліміт збільшено до 2 000,00 грн. (а.с. 32).

Отже, задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором (договором про надання банківських послуг), суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що між банком та відповідачем ОСОБА_1 29 вересня 2009 року був укладений кредитний договір, що за цим договором на ім`я відповідача відкрито картковий рахунок, відповідачем отримано кредитну карту, на яку банком встановлено кредитний ліміт, тобто відповідач отримала у банку кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік (3,0% х 12 місяців) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно наказу Міністерства фінансів України від 21 травня 2018 року № 519 "Про рішення акціонера публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" змінено тип банку з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство; у зв`язку із зміною типу банку затверджено нове найменування банку: Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", скорочене найменування АТ КБ "Приватбанк".

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно "Довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" (Пам`ятка клієнта), яка підписана відповідачем ОСОБА_1 29 вересня 2009 року, за користування кредитними коштами відповідач має сплачувати процентну ставку 3,0% на місяць, яка нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів на рік; розмір щомісячного платежу, включаючи плату за використання кредитних коштів у звітному періоді, складає 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості, і має вноситися до 25 числа місяця, який слідує за звітним (а.с. 9).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Згідно виписки по картковому рахунку відповідач ОСОБА_1 активно користувалася кредитною картою до 23 січня 2015 року; 23 січня 2015 року вона здійснила останнє погашення заборгованості за кредитним договором на суму 120,00 грн. (а.с. 33 - 35, а.с. 58 - 60), що відповідає розрахунку позивача (а.с. 5 - 7).

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач згідно "Довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" від 29 вересня 2009 року зобов`язана вносити обов`язковий щомісячний платіж до 25 числа місяця, який слідує за звітним (а.с. 9), проте починаючи з 24 січня 2015 року відповідач щомісячних обов`язкових платежів не здійснює, має місце прострочення боржника, в тому числі за процентами за користування кредитними коштами.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач взяті на себе зобов`язання щодо щомісячної сплати процентів за користування кредитом не виконує.

Згідно розрахунку позивача її заборгованість за тілом кредиту станом на 11 грудня 2018 року складає 1 939,44 грн., в тому числі прострочена заборгованість 1 939,44 грн., яка сторонами договору не оспорюється.

Згідно розрахунку позивача зазначена заборгованість за тілом кредиту у відповідача виникла з 26 квітня 2014 року і станом на 11 грудня 2018 року не змінилася (а.с. 5 - 7).

Згідно розрахунку позивача заборгованість відповідача ОСОБА_1 за процентами за користування кредитом станом на 11 грудня 2018 року складає 61 854,65 грн.; станом на 26 квітня 2014 року (час виникнення заборгованості за кредитом у розмірі 1 939,44 грн.) заборгованість за процентами складала 87,41 грн., решта заборгованості виникла за період з 26 квітня 2014 року по 11 грудня 2018 року (а.с. 5 - 7).

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення на користь позивача процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції правильно виходив з того, що згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, який викладений в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором; припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування; після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється; права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З урахуванням зазначеного правового висновку суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не має права на стягнення процентів за користування кредитними коштами поза межами строку кредитування (поза межами строку дії платіжної картки), тобто після 30 листопада 2016 року, а саме за період з 01 грудня 2016 року по 11 грудня 2018 року. Такий висновок суду позивачем не оспорюється.

Згідно розрахунку позивача станом на 30 листопада 2016 року заборгованість відповідача за процентами складала 10 617,46 грн. (а.с. 5 - 7), з чого і виходив суд першої інстанції, стягуючи з відповідача заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.

Проте з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується.

Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Суд першої інстанції не навів у рішенні розрахунок заборгованості за процентами, не вказав на яку суму боргу у відповідний період нараховані проценти, в якому розмірі, не перевірив чи відповідно до умов договору позивачем нараховувалися проценти за користування відповідачем кредитними коштами, що впливає як на висновки суду про доведений розмір заборгованості за процентами, так і на вирішення питання щодо застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі.

Згідно виписці по картковому рахунку (а.с. 33 - 35, а.с. 58 - 60) та розрахунку заборгованості, якій позивачем долучений до позовної заяви (а.с. 5 - 7), останній раз відповідач вносила щомісячний платіж, в тому числі за користування кредитними коштами, 23 січня 2015 року. Тобто, як обгрунтовано зазначає відповідач в апеляційній скарзі з лютого 2015 року щомісячні платежі за користування кредитними коштами (проценти) нею не сплачуються.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно правових позицій Верховного Суду України, які викладені у постановах від 18 червня 2014 року у справі №6-61цс14, від 01 жовтня 2014 року у справі № 134 цс 14, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України).

Враховуючи, що відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, перебіг трирічного строку позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки, а щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, які згідно умов заяви від 29 вересня 2009 року та "Довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" від 29 вересня 2009 року є щомісячними платежами (відповідач зобов`язана сплачувати їх щомісяця до 25 числа місяця наступного за звітним), починається після несплати чергового місячного платежу.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду першої інстанції 04 лютого 2019 року, просила застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 29 - 30).

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом 15 січня 2019 року, що підтверджується поштовим конвертом (а.с. 23), що згідно виписки по картковому рахунку останнє погашення заборгованості відповідач здійснила 23 січня 2015 року, що управовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту, зокрема, процентів за користування кредитом, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, апеляційний суд вважає, що є підстави для застосування за заявою відповідача позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, які нараховані за період до 15 січня 2016 року, що судом першої інстанції не враховано та в порушення норм матеріального права відмовлено у застосуванні строку позовної давності щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами.

Отже, з відповідача на користь позивача в межах строку позовної давності та строку кредитування підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами за період з 16 січня 2016 року по 30 листопада 2016 року.

Згідно виписки по картковому рахунку проценти за користування кредитними коштами по кредитним операціям до 31 серпня 2014 року складають 2,5% в місяць, по кредитним операціям з 01 вересня 2014 року - 2,9%, по кредитним операціям з 01 квітня 2015 року - 3,6% (а.с. 33 - 35, а.с. 58 - 60).

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 29 вересня 2009 року, який здійснений позивачем, проценти за користування відповідачем кредитними коштами нараховані в період з 29 вересня 2009 року до 02 січня 2013 року на поточну заборгованість у розмірі 36,0% річних (3,0% в місяць), на прострочену заборгованість - у розмірі 72,00% річних; з 02 січня 2013 року до 01 вересня 2014 року як на поточну заборгованість, так і на прострочену заборгованість у розмірі 30,00% річних (2,5% в місяць), з 01 вересня 2014 року до 01 квітня 2015 року як на поточну заборгованість, так і на прострочену заборгованість у розмірі 34,80% річних (2,9% в місяць), з 01 квітня 2015 року по 11 грудня 2018 року як на поточну заборгованість, так і на прострочену заборгованість у розмірі 43,20% річних (3,6% в місяць) (а.с. 5 - 7).

Отже, у спірний період з 16 січня 2016 року по 30 листопада 2016 року позивач нараховував відповідачу проценти за користування кредитними коштами як на поточну заборгованість, так і на прострочену заборгованість в розмірі 43,20% на рік (3,6% в місяць), в той час як згідно заяви позичальника та "Довідки про умови кредитування з використанням кредитки " Універсальна, 30 днів пільгового періоду" (Пам`ятка клієнта), які підписані відповідачем ОСОБА_1 29 вересня 2009 року і є частиною кредитного договору, кредитна лінія їй надана зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 3,0% на місяць (36,00% на рік), які нараховуться на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів на рік (а.с. 8, а.с. 9).

Частинами першою, другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до статті 10561 ЦК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, починаючи з 16.10.2011 року) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Згідно частини шостої статті 10561 ЦК України у разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

Встановлена відповідачу процентна ставка за користування кредитними коштами, виходячи зі змісту статті 10561 ЦК України, заяви позичальника та "Довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду"(Пам`ятки клієнта), не є змінюваною процентною ставкою, оскільки відповідачем не надано суду доказів щодо порядку розрахунку змінюваної процентної ставки, погодженого сторонами індексу, які дозволяють точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом дії кредитного договору; не надано доказів щодо визначення сторонами максимального розміру збільшення процентної ставки.

Відповідно до пункту 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин"при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 10561 ЦК.

При підвищенні процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Стягуючи з відповідача заборгованість за процентами, суд першої інстанції не врахував, що ні заявою позичальника, ні "Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду", які є невід`ємною частиною укладеного між сторонами кредитного договору, не передбачено умови зміни процентної ставки. Докази щодо досягнення між сторонами згоди щодо збільшення процентної ставки з 36,00% на рік (3,0% на місяць) до 43,20% на рік (3,6% на місяць) позивачем суду не надано.

Посилання позивача на пункт 5.3 Умов та правил надання банківських послуг, яким передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів, є не обґрунтованими.

Умови та правила надання банківських послуг, які надані позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог, відповідачем не підписані, а тому не є невід`ємною частиною кредитного договору.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг, які додані позивачем до позовної заяви, розумів відповідач, що саме з цими Умовами вона ознайомлювалася та погодилася з ними, підписуючи заяву позичальника про надання банківських послуг, а також те, що цей документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цих Умовах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка з сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила надання банківських послуг. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "Приватбанк"у період з часу виникнення спірних правовідносин (29 вересня 2009 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (15 січня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та рравила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Наявність в зазначених справах неоднакових редакцій та положень Умов та правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Витяг з Тарифів банку, на який посилається банк у позовній заяві, в матеріалах справи відсутній.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (далі Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ "Приватбанк" дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про зміну умов кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

В матеріалах справи є заява позичальника та "Довідка про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" (Пам`ятка клієнта), які підписані відповідачем ОСОБА_1 29 вересня 2009 року і відповідно лише вони, як зазначено вище, є частиною кредитного договору. Отже вимоги про стягнення процентів за користування позиченими коштами підлягають задоволенню лише в частині стягнення процентів, які погоджені сторонами в заяві від 29 вересня 2009 року та "Довідці про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" (Пам`ятка клієнта), які підписані відповідачем ОСОБА_1 та згідно яких кредитні кошти їй були надані зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 3,0% на місяць (36,00% на рік), які нараховуться на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів на рік (а.с. 8, а.с. 9).

Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, проценти за користування кредитними коштами за період з 16 січня 2016 року по 30 листопада 2016 року відповідачу мають нараховуватися в розмірі 3,0% на місяць (36,00% на рік).

З матеріалів справи встановлено, що з квітня 2014 року Банком була змінена формула нарахування процентів.

До квітня 2014 року діяла наступна формула нарахування процентів на заборгованість: N*M/365*Y = Z, де N - поточне або прострочене тіло кредиту, М - процентна ставка; 360/365 кількість днів у році; Y кількість днів, за які здійснюється нарахування; Z сума нарахованих процентів.

З квітня 2014 року банком внесені зміни до Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів у частині розрахунку процентів, які затверджені наказом № СП-2014-6635230 від 02.04.2014 року, згідно якого у разі виникнення прострочених зобов`язань проценти нараховуються у подвійному розмірі на всю суму заборгованості.

Нарахування процентів на поточну заборгованість з квітня 2014 року здійснюється за формулою: N*M/365*(2 або 1)*Y/100 = Z, де N заборгованість за кредитом (поточне тіло кредиту, нараховані відсотки та санкції (в попередньому місяці); М - процентна ставка; 360/365 кількість днів у році; 2 або 1 - коефіцієнт процентної ставки (1 - застосовується у разі належного виконання зобов`язань; 2 - підвищення процентної ставки за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості); Y кількість днів, за які здійснюється нарахування; Z сума нарахованих процентів.

Нарахування процентів на прострочену заборгованість з квітня 2014 року здійснюється за формулою: N*M/365*2*Y/100 = Z, де N - заборгованість за кредитом (прострочене тіло кредиту, виставлені до сплати та не погашені відсотки та санкції на перше число попереднього місяця; М - процентна ставка; 360/365 - кількість днів у році; 2 - коефіцієнт підвищення процентної ставки за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості; Y - кількість днів, за які здійснюється нарахування; Z - сума нарахованих процентів.

Оскільки Умови та правила надання банківських послуг не є невід`ємною частиною кредитного договору, який укладений 29 вересня 2009 року, а в заяві та "Довідці про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" (Пам`ятка клієнта) від 29 вересня 2009 року, які підписані відповідачем, ні подвійний розмір процентів, ні зазначена вище формула нарахування процентів з квітня 2014 року, не передбачені, підстави для застосування зазначеної формули відсутні. Позивачем не доведено повідомлення та узгодження з відповідачем запровадження з квітня 2014 року іншого порядку (формули) нарахування процентів.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що відповідач брав на себе зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитом з квітня 2014 року в подвійному розмірі при виникненні прострочених зобов`язань та за формулою, згідно якої нарахування процентів з квітня 2014 року здійснюється в тому числі на нараховані проценти та санкції (пеню та штрафи) попереднього місяця.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Відповідно до частини другої статті 550 ЦК України проценти на неустойку не нараховуються. Тобто, нарахування процентів, в тому числі на вже нараховані проценти та нараховані санкції, суперечить нормам статей 536, 550, 1048 ЦК України.

За змістом положень статті 1048 ЦК України проценти за кредитним договором нараховуються за користування саме кредитом (кредитними коштами), у зв`язку із чим базою для нарахування процентів є залишок суми основної (поточної та простроченої) заборгованості за кредитом, і проценти за користування кредитом не повинні нараховуватись на заборгованість за раніше нарахованими процентами та на штрафні санкції.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, яка викладена у постанові від 06 червня 2018 року у справі № 325/1163/16-ц.

Отже, доданий банком до позовної заяви розрахунок заборгованості за кредитним договором в частині нарахування процентів за користування кредитними коштами, зокрема в період з 16 січня 2016 року по 30 листопада 2016 року, не відповідає умовам укладеного між сторонами договору.

Враховуючи, що заборгованість за тілом кредиту, на яку нараховуються проценти в період з 16 січня 2016 року по 30 листопада 2016 року складала 1 939,44 грн., що згідно заяви позичальника та "Довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду", які підписані відповідачем 29 вересня 2009 року і є частиною кредитного договору, відсотки за користування кредитними коштами встановлено у розмірі 3,0% на місяць (36,00% на рік), які нараховуються на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів на рік (а.с. 8, а.с. 9), тобто за формулою N*M/360*Y=Z, де N - тіло кредиту (в грн.), M - процентна ставка, 360 - кількість днів у році, Y - кількість днів, за які здійснюється нарахування, Z - сума нарахованих процентів (в грн.), проценти в межах строку позовної давності та строку кредитування за період з 16 січня 2016 року по 30 листопада 2016 року (за 320 днів) складають 620,62 грн. (1 939,44 грн. х 36,00% : 360 днів х 320 днів).

Висновок суду першої інстанції про заборгованість відповідача за процентами за кредитним договором № б/н від 29 вересня 2010 року у розмірі 10 617,46 грн. не відповідає обставинам справи. Доводи апеляційної скарги відповідача про порушення судом першої інстанції норм матеріального права щодо застосування строку позовної давності до вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами є обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норми частини другої статті 21 Закону України "Про споживче кредитування" є необґрунтованими.

Згідно пункту 2 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII "Про споживче кредитування" дія цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання чинності цим Законом. Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII "Про споживче кредитування" набрав чинності 10 червня 2017 року.

Договір про надання банківських послуг між сторонами у цій справі укладено 29 вересня 2009 року, тобто до набрання чинності Законом України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII "Про споживче кредитування" і відповідно дія цього Закону не поширюється на укладений між сторонами договір про надання банківських послуг.

Крім того, проценти за користування кредитними коштами не є неустойкою (пенею).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно розрахунку позивача заборгованість за кредитним договором за пенею та комісією складає 1 000,00 грн. та виникла в період з 28 лютого 2018 року по 11 грудня 2018 року (а.с. 5 - 7).

Стягуючи з відповідача зазначену суму заборгованості, як заборгованість за комісією, суд першої інстанції будь-яких обґрунтувань в оскаржуваному рішенні не навів.

Згідно виписки по картковому рахунку комісія відповідачу в період з 28 лютого 2018 року по 11 грудня 2018 рокуне нараховувалася (а.с. 33 - 35, а.с. 58 - 60).

З виписки по картковому рахунку встановлено, що в дні, в які згідно розрахунку заборгованості відповідачу була нарахована комісія та пеня, відповідачу фактично щомісяця нараховувався штраф за прострочення за кредитом у розмірі 100,00 грн., зокрема, 28 лютого 2018 року, 26 березня 2018 року, 30 квітня 2018 року, 31 травня 2018 року, 30 червня 2018 року, 31 липня 2018 року, 31 серпня 2018 року, 30 вересня 2018 року, 31 жовтня 2018 року, 30 листопада 2018 року (а.с. 58 - 60).

Відповідно до статті 2 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Згідно паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого 04 лютого 2000 року Красноармійським МВ УМВС України у Донецькій області, відповідач ОСОБА_1 є громадянином України, з 07 березня 1990 року має зареєстроване місце проживання у місті Покровськ Донецької області (до перейменування місто Красноармійськ) (а.с. 16).

Місто Покровськ (до перейменування місто Красноармійськ) входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, який затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р, дію якого призупинено розпорядженням від 5 листопада 2014 року № 1079-р, а також визнано таким, що втратило чинність, розпорядженням від 2 грудня 2015 року № 1275-р.

Місто Покровськ (до перейменування місто Красноармійськ) Донецької області входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р.

Тобто, нарахування відповідачу ОСОБА_1 , яка є громадянином України та з 07 березня 1990 року має зареєстроване місце проживання у місті Покровськ Донецької області, пені та штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами на час проведення антитерористичної операції, починаючи з 14 квітня 2014 року, забороняється, що судом першої інстанції не враховано та суд дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача комісії у сумі 1 000,00 грн., яка фактично є штрафом за прострочення за кредитом. Зазначений висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яка була викладена Верховним Судом України в постанові від 13 березня 2017 року у справі за № 6-2879цс16.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що "пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи" (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" ("Pronina v. Ukraine") від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, неповно з`ясував обставини справи, внаслідок чого висновки суду першої інстанції щодо розміру заборгованості за процентами та комісією, яка підлягає стягненню з відповідача, не відповідають обставинам справи.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 10 617,46 грн. за період з 29 вересня 2009 року по 30 листопада 2016 року підлягає зміні, а саме, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти в межах строку позовної давності та строку кредитування за період з 16 січня 2016 року по 30 листопада 2016 року у розмірі 620,62 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача комісії у розмірі 1 000,00 грн. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за комісією та пенею в розмірі 1 000,00 грн.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, а рішення суду в оскаржуваній частині змінив, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, також підлягає зміні, зокрема в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у розмірі 379,97 грн.

За подання позову до суду першої інстанції з ціною позову 68 533,79 грн. позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.

Апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням не оскаржуваної частини рішення про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1 939,44 грн. у розмірі 2 560,06 грн., в тому числі заборгованість за тілом кредиту - 1 939,44 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 620,62 грн.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тобто, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, в розмірі 71,76 грн. (2 560,06 х 1 921,00 : 68 533,79).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 28 серпня 2019 року відповідачу ОСОБА_1 сплата судового збору у розмірі 2 881,50 грн. за подання апеляційної скарги була відстрочена до ухвалення судового рішення у справі судом апеляційної інстанції.

19 вересня 2019 року відповідач ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 2 881,50 грн. за подання апеляційної скарги, який 20 вересня 2019 року зарахований до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с. 224, а.с. 227).

В апеляційній скарзі відповідач оскаржувала судове рішення в частині стягнення з неї заборгованості за процентами в розмірі 10 617,46 грн. та комісії у сумі 1 000,00 грн., всього 11 617,46 грн. Апеляційний суд задовольнив її вимоги в розмірі 10 996,84 грн. (11 617,46 грн. - 620,62 грн.)

Отже, пропорційно задоволеним вимогам апеляційної скарги з позивача на користь відповідача підлягають відшкодуванню судові витрати по сплаті судового збору, пов`язані з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 2 727,57 грн. (10 996,84 х 2 881,50 : 11 617,46).

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Відповідно до пункту 1 частини шостоїстатті 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, оскільки ціна позову складає 68 533,79 грн., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2019 року, в якому позивачем була подана позовна заява. Відповідно до статті 7 Закону України від 12 листопада 2018 року №2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2019 року встановлено у розмірі 1 921 гривня.

Отже, відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України постанова апеляційного суду у цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 липня 2019 року в частинізадоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за процентами у розмірі 10 617,46 грн. змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (, юридична адреса: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д) заборгованість за процентами за користування кредитними коштами за період з 16 січня 2016 року по 30 листопада 2016 року у розмірі 620 (шістсот двадцять) гривень 62 коп.

В задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" заборгованості за процентами за користування кредитними коштами за період з 29 вересня 2009 року по 15 січня 2016 року та з 01 грудня 2016 року по 11 грудня 2018 року відмовити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 липня 2019 року в частинізадоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за комісією в розмірі 1 000,00 грн. скасувати.

Відмовити Акціонерному товариству Комерційний банк "ПриватБанк" у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за комісією та пенею у розмірі 1 000,00 грн.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 липня 2019 року в частині розподілу судових витрат - стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" судових витрат у розмірі 379,97 грн. змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції 71 (сімдесят одну) гривню 76 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції 2 727 (дві тисячі сімсот двадцять сім) гривень 57 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 27 вересня 2019 року.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська