Справа № 159/1762/19
Провадження № 2/159/745/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2019 року м. Ковель

Ковельський міськрайсуд Волинської обл..

в складі: головуючого - судді Логвинюк І. М.,

при секретарі судових засідань Щесюк Н.Й.,

з участю: відповідача - фізичної особи - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - фізичної особи - адвоката Данилко Р.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ковелі Волинської обл. в режимі відеоконференції з Господарським судом Львівської області цивільну справу за позовом квартирно експлуатаційного відділу м. Володимира Волинського Волинської області до комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_1 про припинення права власності та скасування реєстрації права власності на житловий будинок,

в с т а н о в и в:

Позивачем 28.03.19 р. подано до суду вказаний вище позов до комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» (далі КП) про припинення права власності та скасування реєстрації права власності на житловий будинок. Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, позивачем зазначено ОСОБА_1 .. Позивач просить припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги, покликаючись на ст. 10 Закону України «Про Збройні Сили України», ст. 10 Закону України «Про оборону України», обґрунтовує тим, що МО України здійснює військово політичне та адміністративне управління ЗС України, а також управління переданим МО України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління. Він є складовою ЗС України, підпорядкований Головному квартино експлуатаційному управлінню, є одним із структурних підрозділів МО України і бюджетною організацією. Його основні фонди, обігові кошти є державною власністю, перебувають у сфері управління МО України і закріплені за ним на праві оперативного управління. Він володіє, користується, розпоряджається закріпленим за ним майном відповідно до мети своєї діяльності, законодавства. Зазначає, що відповідно до Директиви МО України від 20.01.15 р. № Д9 332/03, актом приймання передачі від 29.12.05 р. № 391 він прийняв на облік від Луцької КЕЧ району нерухоме майно та земельну ділянку пл. 24 151, 5 га (далі земельна ділянка) військового містечка № НОМЕР_1 АДРЕСА_1 (далі - військове містечко). При упорядковуванні обліку та використання земельної ділянки військового містечка було виявлено спірний житловий будинок. Згідно з Державним актом № XII - 1 5 від 01.11.68 р. на право постійного користування земельною ділянкою пл. 24 157, 7 га, виданого виконкомом Волинської облради депутатів трудящих від 11.11.68 р. № 12/28, земельна ділянка військового містечка належить до земель оборони і вилучення земельних ділянок має провадитись за згодою МО України. Однак Поворська сільрада Ковельського району Волинської області без згоди МО України прийняла рішення № 14/4 від 10.11.2 000 р. на вилучення земельної ділянки пл. 0, 25 га із Поворського лісництва Ковельського СЛАТ «Тур» і надання її ОСОБА_2 (спадкодавець). Таке рішення призвело до протиправного вилучення земельної ділянки пл. 0, 25 га і зміни права власності на землі, що належать до земель оборони. Власником спірного житлового будинку є ОСОБА_1 , який успадкував цей одноквартирний будинок за законом. За постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.01.13 р. у справі № 5 004/417/12 визнано нечинним та скасовано розпорядження Ковельської РДА Волинської області від 31.01.05 р. № 41 «Про підтвердження права землекористування Ковельським спеціалізованим лісогосподарським акціонерним товариством «Тур»»; визнано нечинним та скасовано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою Ковельським спеціалізованим лісогосподарським акціонерним товариством «Тур»» від 22.07.94 р. за № 001 718 серії II ВЛ. 02.03.16 р. Розпорядженням № 90 Волинської ОДА вищезгадана земельна ділянка була передана позивачеві у постійне користування. 22.03.16 р. він зареєстрував право користувача земельною ділянкою пл. 10 011, 619 га. За постановою ВГС України від 23.08.17 р. у справі № 903/904/16 встановлено, що в/ч 21 825 (інженерно аеродромна служба тилу) як структурному підрозділу Управління 14 Повітряної армії видано акт № XII на право постійного користування земельною ділянкою пл. 24 157, 7 га на території Ковельського району. Також відповідно до Директиви МО України від 02.03.94 р. № Д 115/1/01/120 управління 14 Повітряної армії було переформовано в управління 14 авіаційного корпусу з Єдиним умовним найменуванням - в/ч НОМЕР_2 . Згідно з Директивою Головнокомандувача Повітряних сил ЗС України від 02.12.04 р. № 350/120/1/05, управління авіаційного корпусу (А 3522) розформовано і правонаступником визначено управління Повітряного командування «Захід» з Єдиним умовним найменуванням - в/ч НОМЕР_3 . 07.08.18 р. він отримав заяву ОСОБА_1 , який є власником спірного будинку, із зверненням проханням надати згоду на вилучення земельної ділянки пл. 0, 25 га (в межах земельної ділянки пл. 10 011, 619 га, кадастровий № :006:0174) для обслуговування будинку, господарських будівель та споруд. Згідно з витягом з Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, цільовим призначенням земельної ділянки пл. 10 011, 6190 га, до якої входить земельна ділянка 0, 25 га, на якій розташований спірний будинок, є ведення лісового господарства та пов`язаних з ним послуг. Використання земельної ділянки пл. 0, 25 га для будівництва будинку у 2 000 р. є самочинним будівництвом, так як використання земельної ділянки відбувається не за цільовим призначенням, право власності на яке не набувається. Покликаючись на ч. ч. 1 3, 5 ст. 376 ЦК України, п. 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі Порядок), що затверджено постановою КМ України від 22.06.11 р. № 703, зазначає, що державний реєстратор у порушення ст. 376 ЦК України, п. 46 Порядку прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на спірний будинок без документа, що посвідчує право на земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок. Покликаючись на ч. 5 ст. 82 ЦПК України, ч. ч. 1, 2 ст. 152, п. «б» ч. 3 ст. 84, абз. 3 ч. 5 ст. 20 ЗК України, Закон України «Про використання земель оборони», п. 1 ст. 92 ЗК України, зазначає, що спірний будинок є самочинним будівництвом, тому реєстрацію відповідачем юридичною особою - права власності на нерухоме майно № 6347750 від 30.07.04 р. вважає неправомірною; такою, що має бути скасована. Просить позов задовольнити.
Провадження у справі було відкрито 02.04.19 р..
За ухвалою суду від 08.05.19 р. ОСОБА_1 залучено до участі у справі в якості відповідача і таким чином змінено його процесуальний статус з процесуального статусу «третя особа» на процесуальний статус «сторона».
Копію позовної заяви з додатками та копію вказаної вище ухвали суду від 02.04.19 р. відповідачем юридичною особою - було отримано під розпис 11.04.19 р..
22.04.19 р. відповідачем юридичною особою було подано до суду письмове пояснення по справі за підписом його начальника, у якому зазначено, що за матеріалами інвентаризаційної справи на одноквартирний житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , первинна реєстрація права власності була здійснена за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно із свідоцтвом про право власності 12.02.98 р., виданим за розпорядженням Ковельської дистанції цивільних споруд Львівської залізниці від 05.01.98 р. № 5. Покликаючись на п. п. 4.1, 1.4 Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб (далі Правила держреєстрації), затверджених Наказом Держкому України по житлово комунальному господарству від 13.12.95 р. № 56, зазначає, що до сфери діяльності БТІ не належить перевірка порядку та правильності видачі свідоцтва. Покликаючись на Рекомендації та роз`яснення по застосуванню у практичній діяльності бюро технічної інвентаризації Правил держреєстрації, що затверджені Держкомом України по житлово комунальному господарству 05.06.97 р., пп. «б» п. 4.1, п. 2.2 Правил держреєстрації, зазначає, що БТІ зобов`язані реєструвати свідоцтва про право власності, що видаються органами приватизації державного житла. Тому реєстратором БТІ було законно прийнято рішення про реєстрацію права власності та правомірно зроблено реєстраційний напис на свідоцтві про право власності на спірний будинок.
Відзиву на позовну заяву відповідачем юридичною особою за станом на 09.09.19 р. до суду не подано.
Копію позовної заяви з додатками та копію вказаної вище ухвали суду ОСОБА_1 ще у статусі третьої особи було отримано під розпис 12.04.19 р..
19.04.19 р. ОСОБА_1 як третьою особою у справі (до зміни процесуального статусу 08.05.19 р.) було подано до суду пояснення на позовну заяву. Він зазначив, що проти задоволення позовної заяви заперечує. Вказує, що він є власником спірного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.07.04 р., Р № 3 885; свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.09.12 р., Р № 1 1 610. За витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4299878 від 30.07.04 р., виданим Волинським облбюро техінвентаризації; за витягом про реєстрацію прав № 35644600 від 27.09.12 р., виданим КП він є власником спірного будинку. За рішенням виконкому Поворської сільради Ковельського району Волинської області від 05.12.97 р. було визнано право власності на спірний будинок як такий, що побудований у 1932 р., за Рівненською дистанцією водопостачання. Спірний будинок у подальшому був наданий його батькові ОСОБА_2 - для приватизації. Рівненська дистанція водопостачання Львівської залізниці надала його батькові спірний будинок у власність як своєму працівникові. Його батько у 1998 р. зареєстрував своє право власності на спірний будинок і отримав свідоцтво № 1 431 від 12.02.98 р.. Зазначає, що спірний будинок було збудовано на земельній ділянці за 36 р. до передання такої ділянки у постійне користування МО України на земельній ділянці, що тоді належала до земель Поворської сільради Ковельського району Волинської області. Порядок на момент реєстрації права власності у 1998 р. ще чинним не був. Спірний будинок не є новобудовою чи реконструйованим об`єктом, реєстрація права власності на нього ним здійснена на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. На день отримання його батьком свідоцтва про право власності від 12.02.98 р., держреєстрація права власності здійснювалась за Правилами держреєстрації. Покликаючись на п. п. 4. 1, 2.2 Правил держреєстрації, зазначає, що він як спадкоємець правомірно та законно набув спірний будинок у власність, зареєстрував своє право власності, є добросовісним набувачем та вважає дії відповідача юридичної особи щодо реєстрації права власності законними. Скасування судом рішень органів місцевого самоврядування про передачу у користування земельної ділянки, на якій розташований його спірний будинок, не вважає підставою для скасування його законного права власності на спірний будинок. Позивач не надав жодних належних доказів того, що спірний будинок, що у 1932 р. збудований на землі, що належала до земель Поворської сільради Ковельського району Волинської області, є самочинним будівництвом. Позивачем не доведено незаконності реєстрації права власності його батьком у 1998 р. з видачею свідоцтва. Покликаючись на ст. ст. 321, 328, 391 ЦК України, ст. 41 Конституції України, зазначає, що оскільки ним законно набуто право власності на спірний будинок, його скасування на підставі хибного висновку про самочинність будівництва є безпідставним, незаконним. Позовну заяву в цілому вважає необґрунтованою, безпідставною, такою, що до задоволення не підлягає.
27.05.19 р. відповідачем фізичною особою посередництвом його представника - адвоката - після залучення ОСОБА_1 08.05.19 р. до участі у справі як відповідача, було подано до суду відзив на позовну заяву, що надійшов до суду 28.05.19 р.. Зазначено, що проти задоволення позову відповідач ОСОБА_1 заперечує, так як він є власником спірного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.07.04 р., Р № 3 885; свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.09.12 р., Р № 1 1 610. За витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4299878 від 30.07.04 р., виданим Волинським облбюро техінвентаризації; за витягом про реєстрацію прав № 35644600 від 27.09.12 р., виданим КП, відповідач фізична особа є власником спірного будинку. За рішенням виконкому Поворської сільради Ковельського району Волинської області від 05.12.97 р. було визнано право власності на спірний будинок як такий, що побудований у 1932 р., за Рівненською дистанцією водопостачання. Спірний будинок у подальшому був наданий батькові відповідача фізичної особи ОСОБА_2 - для приватизації. Рівненська дистанція водопостачання Львівської залізниці надала його батькові спірний будинок у власність як своєму працівникові. Його батько у 1998 р. зареєстрував своє право власності на спірний будинок і отримав свідоцтво № 1 431 від 12.02.98 р.. Зазначає, що спірний будинок було збудовано на земельній ділянці за 36 р. до передання такої ділянки у постійне користування МО України на земельній ділянці, що тоді належала до земель Поворської сільради Ковельського району Волинської області. Порядок на момент реєстрації права власності у 1998 р. ще чинним не був. Спірний будинок не є новобудовою чи реконструйованим об`єктом, реєстрація права власності на нього відповідачем фізичною особою - здійснена на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. На день отримання його батьком свідоцтва про право власності від 12.02.98 р., держреєстрація права власності здійснювалась за Правилами держреєстрації. Покликаючись на п. п. 4. 1, 2.2 Правил держреєстрації, зазначає, що 30.07.04 р. за відповідачем фізичною особою - було зареєстроване право власності на Ѕ спірного будинку житл. пл. 58, 8 кв. м., згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4299878 від 30.07.04 р. і на час проведення такої реєстрації реєстрація речових прав на нерухоме майно здійснювалась відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в ред. від 01.07.04 р.. Покликаючись на п. 3 ст. 4, п. 3 ст. 17, ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», зазначає, що на час проведення реєстрації за ним права власності на іншу Ѕ частку спірного будинку заг. пл. 58, 8 кв. м., 27.09.12 р. відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 35644600, реєстрація речових прав на нерухоме майно здійснювалась відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в ред. від 08.08.12 р.. Покликаючись на п. 3 ст. 4, ст. 5, п. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», зазначає, що підставою для державної реєстрації його права на майно у даному випадку стало свідоцтво про право на спадщину 1 1 610 від 06.09.12 р.. Тому вважає, що державна реєстрація його права власності на спірний будинок заг. пл. 58, 8 кв. м., що проводилась у 2004 р. на Ѕ частку та у 2012 р. на іншу Ѕ частину будинку, була здійснена органами, що здійснювали таку реєстрацію законно на основі належних документів, без порушень, зазначених позивачем. Його право власності на спірний будинок набуто як спадкоємцем правомірно та зареєстровано законно. Він є добросовісним набувачем та вважає дії відповідача юридичної особи - щодо реєстрації права власності законними. Скасування судом рішень органів місцевого самоврядування про передачу у користування земельної ділянки, на якій розташований його спірний будинок, не вважає підставою для скасування його законного права власності на спірний будинок. Покликаючись на ст. 105 ЦК України (в ред. 1963 р.), зазначає, що спірний будинок збудований у 1932 р., а не у 2 000 р. - за твердженням позивача, як будинок при водокачці, перебував на балансі Рівненської дистанції водопостачання і був державною власністю. Позивач не надав жодних належних доказів того, що спірний будинок є самочинним будівництвом. Позивачем не доведено підставності своїх позовних вимог. Покликаючись на ст. ст. 321, 328, 391 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 256, 257 ЦК України, зазначає, що позивачем, крім того, пропущено строки позовної давності, оскільки позивач, який є складовою частиною ЗС України, зазначає, що земельна ділянка, на якій розташований спірний будинок, перебуває у користуванні МО України з 1968 р., а за позивачем право постійного користування зареєстровано 22.03.16 р.. Тому він вважає, що за цей час позивач міг довідатись про, як той вважає, порушене право. Тому позовну заяву вважає в цілому необґрунтованою, безпідставною, такою, що до задоволення не підлягає. Просить у задоволенні позову відмовити.
Копію відзиву відповідача ОСОБА_1 на позовну заяву було отримано позивачем 28.05.19 р. під розпис, а відповідачем юридичною особою - 04.06.19 р..
За станом на 09.09.19р. до суду не подано заяв, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 199 ЦПК України.
У судове засідання представники позивача та відповідача юридичної особи не з`явились, хоча ці сторони належно повідомлені. Про причини неявки своїх представників ці сторони суду не повідомили. Попередньо позивач подав до суду заяву, у якій зазначив прохання справу розглядати у відсутності його представника. Зазначив, що позов підтримує, просить позов задовольнити. Попередньо відповідач юридична особа подав до суду заяву, у якій зазначив прохання справу розглядати у відсутності його представника. Зазначив, що проти позову заперечує, просить у задоволенні позову відмовити.
На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності представників сторін позивача та відповідача юридичної особи.
Відповідач фізична особа та її представник адвокат, кожен зокрема, проти позову заперечили. Надали суду пояснення, аналогічні доводам відзиву на позовну заяву, просять у задоволенні позову відмовити.
Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача безпідставні та не підлягають до задоволення.
Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно з положенням про квартирно експлуатаційний відділ м. Володимира Волинського Волинської області, затвердженим Наказом начальника Західного територіального квартирно експлуатаційного управління 28.11.16 р. № 153, з цієї дати позивач визначений як державна установа, створено МО України для забезпечення, серед іншого, життєдіяльності і функціонування в/ч та установ з питань квартирно експлуатаційного забезпечення, розвитку системи техексплуатації казармено житлового фонду та комунальних споруд; має метою і завданням облік і контроль раціонального використання земель в межах своїх повноважень.

Як слідує з копії розпорядження Волинської облдержадміністрації № 90 від 02.03.16 р. «Про надання земельної ділянки», позивачеві у постійне користування надано земельну ділянку пл. 10 0011, 619 га (кадастровий № :05:006:0174), право власності держави на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в особі Волинської ОДА (реєстраційний № 21), без зміни її меж та цільового призначення. Позивач, відповідно, зобов`язаний здійснити держреєстрацію права постійного користування вказаною вище земельною ділянкою; виконувати обов`язки землекористувача.

Відповідно до копії Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ 016 від 10.03.16 р., земельна ділянка, розташована у с. Поворську Ковельського району Волинської області, що належна до земель лісогосподарського призначення для ведення лісового господарства, є у державній власності, зареєстрована Управлінням Держземагенства у Ковельському районі Волинської області.

Відповідно до копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 55 832 508 від 24.03.16 р., позивач значиться правокористувачем вказаної вище земельної ділянки.

Позивач стверджує, а відповідачі, кожен зокрема, не заперечують, що на вказаній вище земельній ділянці, що належить державі та є у оперативному управлінні позивача, розташований спірний житловий будинок відповідача фізичної особи.

Покликання позивача на ту обставину, що ще у 2005 р. під час прийняття ним від Луцької КЕЧ району нерухомого майна і земельної ділянки пл. 24 151, 5 га військового містечка № НОМЕР_1 АДРЕСА_1 було виявлено розташування на цій земельній ділянці спірного житлового будинку; що мало місце неправомірне (протизаконне) вилучення і надання спадкодавцеві ОСОБА_2 земельної пл. 0, 25 га на території Поворської сільради Ковельського району Волинської області, позивачем жодними допустимими та належними доказами не доведено.

Як слідує з копії свідоцтва про право власності на житло від 12.02.98 р. № 1 431, таке видано Ковельською дистанцією цивільних споруд Львівської залізниці про те, що будинок, що знаходиться на ст. Поворськ Ковельського району Волинської області, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в порядку приватизації за положеннями Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно з розпорядженням від 30.01.98 р. № 5. Це право власності зареєстроване третьою особою у справі як ВОБТІ 20.03.98 р. за № 02.

Вказане вище свідоцтво не оспорене.

Відповідно до ст. ст. 1 216 - 1 218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.07.04 р.,

відповідач фізична особа в порядку ст. 1261 ЦК України успадкував після смерті свого батька ОСОБА_2 Ѕ частку одноквартирного будинку у АДРЕСА_1 , що належав спадкодавцеві та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та спадщину після смерті якої останній прийняв, але не оформив своїх спадкових прав, на підставі свідоцтва № 1 431 про право власності на житло, виданого Ковельською дистанцією цивільних споруд Львівської залізниці 12.02.98 р. за розпорядженням № 5 від 05.01.98 р.; зареєстровано у Волинському облбюро техінвентаризації у реєстрову книгу за № 02.

Вказане вище свідоцтво не оспорене та чинне.

За змістом ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають

рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.09.12 р.,

відповідач фізична особа в порядку ст. 1262 ЦК України успадкував після смерті свого брата ОСОБА_4 Ѕ частину одноквартирного житлового будинку у АДРЕСА_1 , що належав спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого нотаріусом 08.07.04 р. за реєстром № 3 83; зареєстровано у електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 6 347 750, № запису 02 у книзі 1.

Вказане вище свідоцтво також не оспорене та чинне.

Таким чином відповідно до вказаних вище свідоцтв про право на спадщину за законом та згідно з копіями: Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7299878 від 30.07.04 р., виданого відповідачем юридичною особою як Волинським обласним бюро техінвентаризації; Витягу про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно № 35644600 від 27.09.12 р., виданого відповідачем юридичною особою, позивач на даний час є власником цілого спірного будинку.

Згідно з копією техпаспорта на об`єкт нерухомого майна - садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 , виготовленого 18.09.12 р. відповідачем юридичною особою, будинок є 1932 р. побудови, самочинного будівництва немає.
Позивач вказує, що будівництво спірного будинку у 2 000 р. стало самочинним будівництвом.

Однак такі доводи позивача про те, що спірний житловий будинок є самочинним будівництвом, не знайшли свого ствердження в суді.

Так згідно із ст. 105 ЦК України (в ред. 1963 р.), що був чинним у 2 000 р. аж до 01.01.04 р., громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).
За позовом виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів такий будинок або частина його можуть бути безоплатно вилучені судом і зараховані до фонду місцевої Ради народних депутатів або за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів знесені громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок. Знесення чи вилучення будинку, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, провадиться, коли громадянин не привів його, після попередження, у відповідність з проектом чи зазначеними нормами і правилами.

Господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок.
Одержані при знесенні жилого будинку або частини його, господарських і побутових будівель та споруд будівельні матеріали залишаються у власності громадянина, який провадив самовільне будівництво.
Однак судом встановлено, що спірний будинок був збудований у 1932 р. державою, а не будь - яким громадянином самовільно у приватному порядку, та вже за станом на 12.02.98 р. дата видачі свідоцтва про право власності на житло в порядку приватизації за Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» - його було передано у приватну власність батьками позивача.

Разом з тим суд враховує, що на норми права щодо самовільного будівництва позивач не покликається.

За змістом ст. 376 ЦК України, що міститься у нині чинному ЦК України, який набрав чинності з 01.01.04 р., і на яку покликається позивач як на таку, що врегульовує положення про самочинне будівництво, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Однак даних про те, що позивач самочинно побудував вказаний вище спірний будинок чи здійснив самочинно будь яку перебудову чи переобладнання цього будинку у період з 2 0000 р. по даний час у розпорядження суду також не надано.

Позивач набув права власності на спірний будинок в порядку спадкування.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право; зміна правовідношення; припинення правовідношення.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом ст. 66 Закону України «Про нотаріат», на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців

або держави, нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво

про право на спадщину відповідно до порядку видачі такого свідоцтва, визначеного ст. 67 цього ж Закону.

Суд враховує положення статей ЦК України в ред. 1963 р., так як спадкодавець батько відповідача фізичної особи - помер у 1999 р., а нині чинний ЦК України набрав чинності лише з 01.01.04 р..

За містом ст. 525 ЦК України (в ред. 1963 р.) часом відкриття спадщини визнався день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в ст. 21 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 548 ЦК України (в ред. 1963 р.) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України (в ред. 1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Як зазначено у ст. 553 ЦК України (в ред. 1963 р.) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст. 549 цього Кодексу).

За змістом ст. 524 ЦК України (в ред. 1963 р.), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Видача свідоцтва про право на спадщину нотаріусом провадиться відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України від 22.02.12 р. № 296/5.
Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку.
Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на який покликається позивач, набув чинності з 03.08.14 р., тобто, до дати проведення реєстрації свого права власності на спірний будинок позивачем.
За станом на обидві дати реєстрації позивачем свого права власності на відповідні частини спірного будинку у обох випадках в порядку спадкування діяли і застосовувались, відповідно, відповідачем юридичною особою Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб (далі Правила держреєстрації), затверджені Наказом Держкому України по житлово комунальному господарству від 13.12.95 р. № 56, що зареєстровано в МЮ України 19.01.96 р. за N 31/1 056, що втратив чинність згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України від 02.07.12 р. N 327.
Правила встановлювали порядок державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. До об`єктів нерухомого майна, що підлягали державній реєстрації, відносяться: жилі будинки (домоволодіння), розташовані на земельній ділянці під окремим порядковим номером на вулиці, квартири в багатоквартирних будинках.
За змістом п. п. 1.1, 1.2 Правил, вони розроблені з метою впровадження державної системи реєстрації, обліку та оцінки вартості нерухомого майна, а
також системи нагляду і контролю за його використанням та
утриманням; встановлюють порядок державної реєстрації
об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та
фізичних осіб.
За змістом п. 2.2 Правил реєстрація проводиться в такому порядку:
а) заявник подає до бюро технічної інвентаризації два
примірники правовстановлюючого документу (оригінал та копію);
б) відповідальний працівник бюро технічної інвентаризації
вивчає законність та повноту документів і на підставі їх робить
відповідний запис в реєстрову книгу.
Відповідно до п. 4.1 Правил оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводилось із видачею свідоцтва про право власності - фізичним особам на підставі документів, встановлених законодавством, які підтверджують їх право власності
на об`єкти нерухомого майна.
У Додатку N 1
до Правил - Перелік
правовстановлюючих документів, на підставі яких
проводиться державна реєстрація об`єктів нерухомого
майна, що знаходяться у власності юридичних та
фізичних осіб, зазначено, що до числа таких документів віднесені ті, що посвідчуються згідно з чинним законодавством
державними нотаріальними конторами, зокрема, свідоцтва про право на спадщину.
З огляду на наведене вище, відповідач юридична особа не мав підстав для відмови у реєстрації за позивачем права власності на частки спірного будинку відповідно до вказаних Правил.
Так Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, що почало діяти з 18.02.02 р., припинило свою дію відповідно до Наказу МЮ України від 14.12.12 р. № 1 844/5, що зареєстрований в МЮ України 18.12.12 р. за N 2 102/22 414, встановлювало, що до 01.01.13 р. державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках, права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; права власності на об`єкти незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого майна, довірче управління нерухомим майном проводиться реєстраторами БТІ, створеними до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно (пункти 1.1, 1.3).
Тому суд не вбачає підстав для висновку про те, що відповідач юридична особа неправомірно провів реєстрацію права власності відповідача фізичної особи на спірний будинок.

Належність тієї земельної ділянки, на якій в даний час розташований спірний будинок, не може бути підставою для позбавлення позивача права власності на своє майно.

А тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі за його безпідставністю.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 209, 223, 263 265, п. 9 ст. 1 розд. ХIII «Прикінцеві положення» ЦПК України, ст. ст. 53, 524, 549, 548, 525 105 ЦК України (в ред. 1963 р.), ч. 1 ст. 15, ст. ст. 16, 376, 1 216 1 218, 1 261, 1 262, ч. 1 ст. 1 298 ЦК України, Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими Наказом Держкому України по житлово комунальному господарству від 13.12.95 р. № 56, що зареєстровано в МЮ України 19.01.96 р. за N 31/1 056, що втратили чинність згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України від 02.07.12 р. N 327, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, що затверджено Наказом МЮ України від 07.02.02 р. N 7/5, що зареєстровано у МЮ України 18.02.02 р. за N 157/6 445; припинило свою дію відповідно до Наказу МЮ України від 14.12.12 р. № 1 844/5, що зареєстрований в МЮ України 18.12.12 р. за N 2 102/22 414, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач квартирно експлуатаційний відділ м. Володимира Волинського Волинської області, юридична адреса: 44700, м. Володимир Волинський Волинської області, вул. ак. Глушкова, 1, .

Представник позивача ОСОБА_5 , паспорт серії НОМЕР_4 , адреса місця служби - АДРЕСА_3 .

Відповідач комунальне підприємство «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», юридична адреса: 43008, м. Луцьк, вул. Січова, 22, .

Відповідач ОСОБА_1 , і. н. НОМЕР_5 , прож. за адресою: АДРЕСА_4 .

Представник відповідача фізичної особи - адвокат Данилко Роксолана Богданівна, адреса: 79032, м. Львів, вул. Пасічна, 96/21.

Представник відповідача фізичної особи - адвокат Литовченко Людмила Леонідівна, адреса: 79020, м. Львів, вул. Варшавська, 62/24.

Головуючий:І. М. Логвинюк

Повний текст рішення виготовлено 23.09.19 р..