Номер провадження: 22-ц/813/2638/19
Номер справи місцевого суду: 504/3804/15-ц
Головуючий у першій інстанції Вінська Н.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у зв`язку із пошкодженням майна, на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Вінської Н.В. 16 серпня 2018 року у смт. Доброслав Одеської області, -

встановила:

У жовтні 2015 року ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до ФОП ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у зв`язку із пошкодженням майна (т. 1 а.с. 3-6).

В обґрунтування позову посилались на те, що 25 жовтня 2006 року між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 було укладено договір оренди нерухомого майна двох боксів, двох підсобних приміщень, розташованих у АДРЕСА_1 , що належать позивачу на праві приватної власності. 01 квітня 2008 року між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3 укладено договір оренди нерухомого майна - двох боксів, двох підсобних приміщень розташованих за вищевказаною адресою. Дані приміщення ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3 використовували для здійснення своєї підприємницької діяльності. Після неодноразових звернень позивача до відповідачів про звільнення його приміщень, останній змушений був звернутися 29 липня 2011 року до господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (оскільки вона є правонаступницею прав та обов`язків ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про звільнення нерухомого майна - двох боксів та двох підсобних приміщень. 04 серпня 2014 року апеляційний господарський суд Одеської області залишив в силі рішення господарського суду Одеської області від 24 березня 2014 року, яким задоволено вимоги ФОП ОСОБА_1 .Рішення апеляційної інстанції залишено в силі Вищим господарським судом України.

ОСОБА_3 лише з 02 жовтня 2014 року по 06 жовтня 2014 року звільнила приміщення, про що свідчать відповідні акти державного виконавця.

05 жовтня 2014 року, після осмотру звільнених приміщень, позивач виявив відсутність вікон та дверей, а також 120 листів восьмихвильового шиферу. Отже, на думку позивача, об`єкти нерухомого майна повернуті йому не в тому стані, які вони мали на час їх надання в оренду, та мали непридатний до використання стан.

Відповідачка не бажала добровільно відшкодовувати завдану матеріальну шкоду, внаслідок чого позивачі звернулися до суду.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 серпня 2018 року у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було відмовлено (т. 1 а.с. 221-223).

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянтів, судом першої інстанції не було враховано, що наявність Договору оренди від 25 жовтня 2006 року свідчить про прийняття відповідачем приміщень без будь-яких їх недоліків; наявність на час надання в оренду шиферного покриття підтверджується технічним паспортом; суд необґрунтовано відхилив висновок експерта №103/2016 від 24 листопада 2016 року (т. 2 а.с. 2-4).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до рішення арбітражного суду Одеської області по справі № 17-4-11/01-542 від 12 березня 2001 року, ОСОБА_1 є власником складської будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, видане 12 червня 2007 року Комінтернівським районним бюро технічної інвентаризації (а.с.37).

Рішенням господарського суду Одеської області від 24 березня 2014 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04 серпня 2008 року встановлено, що 25 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір оренди двох боксів та двох підсобних приміщень (а.с.22-24).

Однак, суд обґрунтовано поставив під сумнів надану позивачем фотокопію договору оренди (з правом викупу) (т.1, а.с.99), оскільки оригінал даної угоди суду не було надано, будь-які належні докази, щодо того, що саме цей договір оренди був предметом розгляду господарського суду, у справі відсутні.

Крім того, сумніви щодо автентичності договору виникли у суду першої інстанції з огляду на наявність іншого договору в матеріалах іншої справи у справі № 2-289/11 провадження 2/504/15/14 (том 1, а.с.112) та змісту рішення апеляційного суду Одеської області від 27 листопада 2014 року по справі №22-ц/785/6697/14. Так, відповідно до мотивувальної частини рішення апеляційного суду від 27 листопада 2014 року вбачається наявність договору між сторонами, за умовами якого об`єкт передавався у володіння та оперативне управління ОСОБА_4 з правом проведення ремонту (4 абзац зверху а.с.19 ). Натомість, у якості доказу ОСОБА_1 надав копію договору з пункту 4 якого вбачається, що: «до остаточних розрахунків без згоди власника орендатор не має права робити ремонт та перебудову об`єктів нерухомості, переданих йому в оренду».

Не спростовані вказані розбіжності ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_2 також і при подачі апеляційної скарги.

В суд апеляційної інстанції оригінал договору наданий не був, а представник ОСОБА_1 в судовому засіданні не міг пояснити свої доводи в межах справи № 2-289/11 провадження 2/504/15/14, які не кореспондуються з поясненнями, які надавались в межах цієї справи про те, договір про наміри від 25 жовтня 2006 року нікого не влаштовував, тому був укладений новий договір оренди від 25 жовтня 2006 року, чому договори укладені в одну й ту ж дату. Також, апелянт ОСОБА_1 та його представник не змогли пояснити суду апеляційної інстанції, яким чином договір оренди був укладений до моменту державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна. Сторони пояснювали, що Акт прийому-передачі спірного приміщення, при укладанні договору оренди (наміру), - не складався, технічний стан приміщень не фіксувався.

Крім того, як вірно вказано у рішенні суду, жоден з наданих позивачем та відповідачем доказів не містить належних та допустимих відомостей про те, чи були наявні у приміщеннях вікна, двері та шифер.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_2 посилались на технічний паспорт від листопада 2006 року, як на доказ наявності шиферу на даху спірній будівлі. Проте, колегія суддів не може прийняти цей довід до уваги, оскільки дані, відображені у технічному паспорті, є актуальними станом на листопад 2006 року, і апелянтами не надано належних та допустимих доказів щодо існування шиферного покриття станом на 05 жовтня 2014 року, - коли останні виявили його відсутність. Крім того, з даних технічного паспорту (Розділ ІІ «Назначение и характеристика основных и служебных строений, холодных пристроек, подвалов, дворовых сооружений, замощений») не вбачається наявність даних щодо кількості шиферу та його якісних характеристик.

Показання свідка ОСОБА_5 про те, що він перекривав дах на спірному об`єкті у 2003-2005 р.р., у якому стані знаходився дах станом на 2006 рік, він не знає, - суд обґрунтовано не прийняв до уваги, оскільки належним доказом якісних та технічних характеристик нерухомого майна, яке передається в оренду, є відповідний акт прийому-передачі.

Також, суд вірно не прийняв до уваги посилання позивача на акт державного виконавця, у якому зазначено, що відповідачка, зі слів стягувача, при примусовому виконанні рішення господарського суду здійснила демонтаж вікон, дверей, шиферу тощо, оскільки вказане не є належним доказом, що дане майно належало позивачу і фізично існувало на час укладення договору оренди (т.1, а.с.34-35).

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що, укладаючи договір оренди 25 жовтня 2006 року, позивач не мав на це достатніх правових підстав, оскільки не здійснив державну реєстрацію свого права на дане нерухоме майно.

Частинами третьою, четвертою статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Згідно з пунктом 1.3 Тимчасового положенням про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року N 7/5 і зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за N 157/6445 (втратило чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України N 1844/5 від 14 грудня 2012 року), Державна реєстрація прав проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ, створеними до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно територіальними бюро технічної інвентаризації, проте виникнення права власності на вказане майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Державна реєстрація прав на нерухомість, здійснюється відповідно до ст. 182 ЦК України, відповідно до якої право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Таким чином, враховуючи, що позивач в установленому Законом порядку не здійснив реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно, у останнього не виникло право власності на нього, і позивач був позбавлений можливості розпорядження спірним об`єктом нерухомості.

Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів також вважає необґрунтованим та не приймає до уваги посилання, в якості вимог обґрунтування апеляційної скарги ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на Висновок експерта №103/2016 від 24 листопада 2016 року, оскільки вказаний висновок встановив вартість ремонтно-будівельних робіт, які необхідно виконати для приведення нерухомого майна у технічний стан, придатний для подальшої експлуатації об`єкта, а матеріальна шкода, на заподіянні якої наполягав позивач, вказаним Висновком не встановлювалась. Крім того, даним Висновком не встановлений причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та заподіянням (наявністю) матеріальної шкоди, що є обов`язковим для вирішення питання щодо наявності правових підстав для її стягнення.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

З урахуванням того, що не є доведеним факт протиправних дій з боку відповідача, які можуть стати підставою для стягнення на користь позивачів матеріальної шкоди, у суду були відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 серпня 2018 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складений 23 вересня 2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе