КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/3242/19

27 вересня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Ігнатченко Н.В.

- Олійника В.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 червня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Саламон О.Б., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в:

01 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 07 листопада 2007 року вона вступила з відповідачем у шлюб, про що Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї було внесено актовий запис № 2489 та видано Свідоцтво про шлюб Серія НОМЕР_1 від 07 листопада 2007 року, від якого мають спільну доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з нею та перебуває на її утриманні. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2012 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. 12 жовтня 2016 року позивач та відповідач повторно зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_2 від 12 жовтня 2016 року, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року розірвано.

Вказувала на те, що витрачає в місяць 6000 грн. на харчування дитини, 5 400 на викладачів танців, 1600 грн. на репетитора з англійської мови. При цьому орендує квартиру, на що витрачає 11000 грн. в місяць.

Враховуючи те, що з відповідачем не досягнуто згоди щодо способу виконання обов`язку по утриманню дитини, він є фізичною особою-підприємцем, отримує високий стабільний дохід, позивачка просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 12 000 грн. щомісячно.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 червня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 3000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з наступною індексацією відповідно до закону, починаючи з 01.03.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 червня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неповним дослідженням всіх обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що судом не враховано наступних обставин справи: у період шлюбу з відповідачем було придбано земельну ділянку, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, тому вказане нерухоме майно на праві спільної сумісної власності належить позивачу та відповідачу, відтак спростовуються висновки суду, що у відповідача відсутнє нерухоме майно. Визначений позивачем розмір аліментів є обґрунтований, оскільки позивачем зазначалося, що на даний момент вона орендує квартиру, орендна плата за яку становить 11 000 грн. щомісячно, витрати на харчування щомісячно становлять 6000 грн., витрати на одяг, предмети гігієни, іграшки, навчальне приладдя в середньому складають від 4000 грн. до 8000 грн., витрати на викладачів з танців складають 5 400 грн., витрати на репетитора з вивчення англійської мови становлять 1600 грн. Таким чином середньомісячний розмір витрат на доньку становить від 28 000 гривень до 32 000 гривень щомісячно, тому аліменти, які просить стягнути з відповідача у розмірі 12 000 гривень, становлять менше половини тих витрат, які щомісячно покладаються на неї.

Зазначала, що необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що відповідач займається ограновуванням дорогоцінного каміння та отримує внаслідок цього високий дохід не підтверджені матеріалами справи, оскільки на підтвердження вказаних обставин позивачем було надано достатньо доказів, проте вони безпідставно залишені поза увагою суду.

Також вказувала на те, що суд не звернув уваги, що відповідач, у період, коли не займався підприємницькою діяльністю, здійснював перерахування коштів на утримання спільної дитини, та, як вбачається із розміру таких платежів, вони становили і 13 500,00 грн., і 16 200,00 грн., що свідчить про те, що відповідач володіє достатнім рівнем доходу, що дозволяє йому сплачувати аліменти у розмірі 12 000,00 грн.

18 вересня 2019 року відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , в якому просив в задоволенні вказаної апеляційної скарги відмовити повністю. Рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 3 000,00 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з наступною індексацією відповідно до закону, починаючи з 01.03.2019 року і до досягнення дитини повноліття залишити без змін. Зазначав, що доводи позивачки, що нерухоме майно, яке придбане у період шлюбу, а саме земельна ділянка та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, на праві спільної сумісної власності належить позивачу та відповідача є безпідставними, оскільки вказане майно є особистою приватною власністю відповідача, так як 12 березня 2016 року він позичив гроші в ОСОБА_5 в сумі 500 000 грн. для придбання власного нерухомого майна, а 05 березня 2017 року, після продажу квартири його матері ОСОБА_6 , кошти були повернуті. Вказував на те, що міркування позивача, що відповідач має достатній рівень доходу, оскільки визнано ним сплату аліментів у розмірі 3 тис. грн. щомісячно, є суб`єктивними. У 2017 році перераховані грошові кошти, які направлялися позивачу, були особистими заощадженнями відповідача, а з 2018 - 2019 рр. відповідач був зареєстрований, як фізична особа - підприємець, тому надходження направлялися більшими сумами на утримання дитини. На сьогоднішній день відповідач не працює, але шукає роботу.Твердження позивача, що витрати на доньку в місять становлять від 28000 грн. до 32000 грн. є неправдивими. Інформація щодо понесених витрат на харчування, відвідування секції з спортивних танців, які додані позивачем, дозволяють стверджувати, що позивач вказавши суму 12 000 грн. не бажає керуватися добросовісністю та розумністю отриманих коштів, через те, що між батьками має бути рівність прав та обов`язків в утриманні дитини. Витрати щодо оренди квартири, які становлять 11 000,00 грн. повністю відхиляються відповідачем, через те, що жодних доказів щодо витрат немає, та жодної інформації, де проживає спільна донька, позивач не надає взагалі. Окрім того, позивач не надає жодного доказу, що неповнолітня дитина отримує всі належні умови для розвитку, а також, що грошові кошти витрачаються на спільну дитину.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.10.2017 року.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , стягуючи з ОСОБА_2 на користь позивачки аліменти на утримання дитини у розмірі 3 000 грн. щомісячно, починаючи з 01 березня 2019 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність підстав стягнення з відповідача аліментів саме в розмірі 12 000 грн. щомісячно, зокрема, не підтверджено доказами матеріальної можливості відповідача сплачувати аліменти в зазначеному розмірі, наявності в останнього рухомого або нерухомого майна, грошових коштів, тощо, а посилання позивача на витрати на репетиторів та викладачів для доньки, суд не прийняв до уваги, оскільки предметом розгляду є саме аліментні зобов`язання, а не додаткові витрати на утримання дитини. При цьому, судом першої інстанції враховано, що відповідачем не надано суду доказів перебування на його утриманні інших дітей, батьків чи інших осіб, не надано доказів стану здоров`я, який би перешкоджав відповідачу виконувати свої обов`язки по утриманню дитини.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на встановлених дійсних обставинах справи, досліджених судом доказах та відповідають вимогам процесуального та матеріального права, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У ст. 51 Конституції України встановлено, що кожен із подружжя має рівні права та обов`язки у шлюбі та сім`ї; що державою однаково охороняється як батьківство, так і материнство.

Сімейне законодавство також містить норми, що імплементують вказані принципи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України та ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно вимог ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 3 статі 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Судом достовірно встановлено, що неповнолітня донька сторін ОСОБА_3 проживає з матір`ю ОСОБА_1 та знаходиться на її утриманні, батько ОСОБА_2 проживає окремо від дитини, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання спільної дитини, оскільки таким є його обов`язок як батька, визначений нормами ст.ст. 141, 180, 181 СК України.

Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Оскільки в матеріалах справи відсутні відомості щодо працевлаштування ОСОБА_2 та наявності у нього стабільного регулярного доходу, так як відповідач не надав жодних доказів на підтвердження рівня свого матеріального забезпечення і його джерел, однак визнав вимоги позову в розмірі 3 000 грн. сплачувати щомісячно на утримання спільної дитини аліментів, враховуючи, що відповідач є працездатною особою, не надав доказів наявності у нього на утриманні інших осіб, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача підлягає стягненню аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 3 000 грн. щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду з позовом з 01 березня 2019 року і до її повноліття.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що при визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на утримання доньки у сумі 12 000,00 грн. щомісячно, суд першої інстанції не врахував її доводів про те,що відповідач займається ограновуванням дорогоцінного каміння та отримує високий дохід, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порушенні вказаних вимог процесуального права позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач отримує високий дохід від ограновування дорогоцінного каміння, а тому такі її доводи є припущенями, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Крім того, згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, інформація про доходи ОСОБА_2 відсутні, оскільки 11 квітня 2019 року він припинив здійснювати підприємницьку діяльність та на сьогоднішній день не працює.

Доводи апеляційної скарги про те, що при визначенні розміру аліментів, суд першої інстанції не врахував, що обґрунтовуючи свої позовні вимоги та визначаючи розмір аліментів у сумі 12 000 грн., позивач враховувала потреби для забезпечення гармонічного розвитку дитини у місяць, реальні ринкові ціни, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані доводи позивачки та надані на їх підтвердження докази досліджувались та перевірялись судом першої інстанції. При визначенні розміру аліментів, суд першої інстанції вірно зазначив, що у свій розрахунок розміру аліментів позивачка включила витрати на репетиторів та викладачів для доньки, що в розумінні ст. 185 СК України, є додатковими витратами, зумовленими особливими обставинами і не входять у розмір щомісячних аліментів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що визначаючи розмір аліментів суд не врахував матеріальне становище та фінансові можливості відповідача колегія суддів вважає безпідставними та необгрунтованими, оскільки визначаючи розмір аліментів судом першої інстанції враховано матеріальне становище відповідача, що він є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності не надано, доказів утримання відповідачем непрацездатних батьків не надано, а відсутність доходів не звільняє відповідача від обов`язку утримувати дитину.

При цьому, ОСОБА_2 визнав вимоги позову сплачувати аліменти в розмірі 3 000,00 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з наступною індексацією відповідно до закону, починаючи з 01.03.2019 року і до досягнення дитини повноліття

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 червня 2019 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді: