КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/12512/17

19 вересня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Невідомої Т.О.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Коренюк А.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ шляхом визнання права власності на майно та стягнення грошової компенсації вартості частини майна, -

в с т а н о в и в :

06 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ шляхом визнання за нею права власності на майно та стягнення на користь відповідача грошової компенсації вартості частини майна.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 07.08.1993 року по 12.11.2013 року. В період перебування в зареєстрованому шлюбі 08.08.2001 року за спільні кошти ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

У вказаній трикімнатній квартирі крім неї та відповідача зареєстровані їх троє дітей: ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_3.

Шлюб між нею та відповідачем було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28.04.2014 року.

Після розірвання шлюбу вона з дітьми проживає у даній квартирі, у відповідача є інше місце проживання- квартира АДРЕСА_2 . Спільне володіння та користування спірною квартирою неможливе, тому просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , стягнути з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та припинити право власності ОСОБА_2 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його необгрунтованість та безпідставність. Зазначав, що позивачкою не виконано вимог закону щодо обов`язкового попереднього внесення на депозитний рахунок суду суми грошової компенсації, яку позивачка пропонує виплатити відповідачу в якості компенсації його частки у спірному майні. Крім того, подав до суду заяву про застосування до позовних вимог ОСОБА_1 строку позовної давності, так як шлюб між сторонами розірвано 12 листопада 2013 року, а з позовом про поділ майна подружжя ОСОБА_1 звернулась до суду лише 06.07.2017 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2019 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ шляхом визнання за собою прав власності на майно та стягнення грошової компенсації вартості частини майна.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 24 червня 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2019 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не було досліджено всіх обставин, які мають істотне значення для справи.

Зазначила, що 15 травня 2019 року нею було подано заяву про зміну предмету позову, проте в судовому засіданні 15 травня 2019 року протокольною ухвалою суду було відмовлено в її прийнятті «за минуванням стадії процесу». Разом з тим, 15 травня 2019 року ще відбувалася стадія підготовчого засідання і в протоколі судового засідання не зазначено про закінчення підготовчого засідання та про початок розгляду справи по суті. Однак судом справа була розглянута по суті з ухваленням рішення, що є процесуальним порушенням. За таких обставин вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови у прийнятті її заяви про зміну предмету позову з вказаних підстав.

Вважала безпідставним висновок суду першої інстанції про пропуск нею, як позивачем у справі, строку позовної давності для звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, так як шлюб між сторонами було розірвано 12.11.2013 року, а з позовом до суду вона звернулась 06.07.2017 року, так як у справі відсутні докази того, що перебіг строку позовної давності щодо позовних вимог про поділ майна подружжя розпочався саме з листопада 2013 року. При цьому, звертала увагу на те, що відповідач не вчиняв дій, які б порушували її право власності на спірну квартиру та інших дій, які б свідчили про спір між сторонами у справі після розірвання шлюбу та до моменту подачі нею позову до суду, а тому строк позовної давності нею не пропущено.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Кульбіч - Калбукова Світлана Анатоліївна просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити без змін рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що відмовляючи в прийнятті зміненої позовної заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції дотримався вимог ч.1 ст.177 та ч. 3 ст. 176 ЦПК України, а не прийняття нової позовної заяви було пов`язано не стільки зі стадією судового процесу, як із недотриманням процедури подання заяви, яка була подана суду лише в одному екземплярі. Вважав, що суд вірно розглянув справу в межах заявлених вимог, прийнявши до уваги те, що позивачкою не було внесно на депозитний рахунок суду кошти для сплати компенсації вартості частки відповідача у спільному майні, не було проведено судової експертизи щодо визначення вартості спірного майна, та що з вини позивачки розгляд справи затягнувся майже на два роки. Визнання відповідачем факту придбання квартири в шлюбі та того, що вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя не є підставою для задоволення заявлених вимог. Також звертала увагу на те, що з початку виникнення між сторонами спорів щодо квартири пройшло майже 4 роки, з початку 2015 року позивачка разом з дітьми проживала у свого нового чоловіка в квартирі, яка знаходиться в Оболонському районі м. Києва, спірною квартирою не цікавилася, не сплачувала комунальних платежів та в квартирі не залишилось її речей, а тому застосування судом строку позовної давності є правомірним та обґрунтованим.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Бевз Вікторія Віталіївна повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Кулібіч-Каблукова Світлана Анатоліївна в судовому засіданні просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник Служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 серпня 1993 року, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 листопада 2013 року (а.с.58).

У період перебування в зареєстрованому шлюбі, 08 серпня 2001 року між ВАТ «Український головний проектно-розвідувальний та науково-дослідний інститут з меліоративного і водогосподарського будівництва» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с.6).

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя, про її поділ шляхом визнання права власності на всю квартиру за нею та про стягнення з неї на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості 1/2 частини квартири, ОСОБА_1 посилалася на те, що спірна квартира придбана в період перебування сторін у шлюбі та має належати їм на праві спільної сумісної власності й підлягає поділу в рівних частках - по 1/2 частині квартири кожному. Проте, оскільки спільне користування квартирою сторонами є неможливим через конфліктні відносини між ними, просила, в порядку поділ майна, визнати за нею право власності на всю квартиру та стягнути з неї на користь відповідача грошову компенсацію вартості йог 1/2 частини у вказаній квартирі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою пропущено строк позовної давності звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності, підстав для поновлення такого строку немає, оскільки заяви про поновлення цього строку подано не було.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була придбана 08 серпня 2001 року, тобто під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, а тому за правилами ст. 60 СК України належить сторонам по справі на праві спільної сумісної власності, що також визнано стороною відповідача.

Також на підставі ч.1 ст.70 СК України, частки сторін у спільному майні є рівними, й доказів на спростування вказаної обставини суду першої та апеляційної інстанції не подавалися, тобто даний факт не заперечується сторонами у справі.

За таких обставин, позовні вимоги про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя є обґрунтованими.

Застосовуючи до вказаних позовних вимог про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя трирічний строк позовної давності на підставі поданої відповідачем в листопаді 2017 року заяви про застосування позовної давності, суд першої інстанції посилався на те, що спір щодо квартири АДРЕСА_1 існує між сторонами ще з листопада 2013 року, проте з даним позовом позивачка звернулася до суду лише 06 липня 2017 року, пропустивши визначений законом трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові .

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про неправильність та безпідставність такого висновку суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законіз метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Також за правилами ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

До клопотання про застосування позовної давності відповідачем було додано наступні документи: пояснення ОСОБА_8 до Дарницького РУГУ МВС України в м. Києві від 30.08.2013 року в яких остання зазначила, що 30.08.2013 року у неї виник конфлікт разового характеру зі свекрухою ОСОБА_9 , яка хотіла виселити її зі спірної квартири; копію рапорту працівника міліції від 30.08.2013 року з якого вбачається, що до працівників міліції звернулась ОСОБА_8 , яка пояснила, що у неї виник словесний конфлікт зі свекрухою з приводу квартири, так як вона розлучається з чоловіком; пояснення ОСОБА_2 з приводу виклику працівників міліції 30.08.201 року

З наданих стороною відповідача доказів вбачається, що 30.08.2013 року, тобто ще до розлучення сторін, виник конфлікт між позивачкою та матір`ю відповідача з приводу користування квартирою. Інших доказів на підтвердження існування між сторонами спору щодо квартири після розірвання шлюбу матеріали справи не містять.

Шлюб між сторонами у справі розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 листопада 2013 року.

З матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу позивачка продовжувала проживати в спірній квартирі.

Так, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 квітня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей з матір`ю, встановлено, що сторони проживають окремо з вересня 2013 року, при цьому малолітні діти залишилися з матір`ю та проживають у квартирі АДРЕСА_1 .

З листа Оболонського управління ГУ Національної поліції у м. Києві від 19 липня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 з початку 2015 року мешкає за адресою: АДРЕСА_3 . (а.с.63)

Також відповідачем в заяві про застосування строків позовної давності зазначено, що ОСОБА_1 із новим чоловіком та дітьми виїхала до Криму влітку 2014 року.

З даним позовом про поділ майна подружжя ОСОБА_1 звернулася до суду 06 липня 2017 року.

Колегія суддів вважає, що наявність разового конфлікту між позивачкою та матір`ю відповідача, який мав місце в серпні 2013 року, сам по собі не може свідчити про невизнання чи порушення відповідачем її права власності на спірну квартиру, як придбану під ас шлюбу та про початок відліку строку позовної давності для звернення до суду з позовом про поділ вказаної квартири з серпня 2013 року, оскільки з досліджених судом доказів достовірно встановлено, що до 2015 року ОСОБА_1 проживала в спірній квартирі, користувалася нею, що свідчило про відсутність порушень її прав як власника квартири з боку відповідача. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач вчиняв дії, які б порушували право власності позивачки на спірну квартиру до 2015 року. Відсутні у справі і докази того, що право власності позивачки на 1/2 частину спірної квартири оспорювалось чи не визнавалось відповідачем і до моменту її звернення з даним позовом до суду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що строк позовної давності для звернення до суду з позовом ОСОБА_1 не пропущено, а тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позову за пропуском трирічного строку позовної давності.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав пропуску строку позовної давності підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на всю квартиру АДРЕСА_1 , стягнення з неї на користь відповідача грошової компенсації за Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та припинення права власності ОСОБА_2 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , колегія суддів вважає, що вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на вимоги ст. 365 ЦК України, якою передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 23 листопада 2016 року № 6-1943цс16 аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Сторонами визнано, що частки сторін у праві власності на спірну квартиру є рівними та становлять по Ѕ. Тобто частка відповідача у спільному майні є значною, й останній проти такого порядку поділу майна з припиненням права на частку у спільному майні заперечував.

Також матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що спільне володіння і користування спірною квартирою є неможливим, як і не містять доказів на підтвердження наявності у відповідача іншого житла в якому він постійно проживає, окрім спірної квартири, тому колегія суддів вважає, що припинення права власності на частку у спільному майні завдасть йому істотної шкоди.

Крім того, ч.2 ст. 365 ЦК України визначено, що суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Разом з тим, як вірно зауважено судом першої інстанції, позивачкою не було дотримано визначеної процедури забезпечення виконання рішення суду щодо пропонованого поділу майна шляхом стягнення з неї грошової компенсації вартості частини майна, а саме - попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було неправомірно відмовлено в прийнятті заяви ОСОБА_1 про зміну предмету позову, поданої 15 травня 2019 року, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.3 ст.49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання позовної заяви.

При цьому, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1 просила суд: визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; припинити право власності ОСОБА_2 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 просила суд: визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості Ѕ частин квартири АДРЕСА_1 в розмірі 577190 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позивачка в заяві про зміну предмету позову змінила не лише предмет позову, а й підстави, що не допускається цивільним процесуальним законодавством.

З огляду на те, що подання заяви про одночасну зміну предмету та підстав позову не допускається, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно розглянуто первісно заявлені позовні вимог ОСОБА_1 , відмовивши в прийнятті уточненої позовної заяви.

Позивачка при цьому не позбавлена права звернутися до суду з новим позовом у загальному порядку.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2019 року - скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_2 та про відмову в задоволенні решти позовних вимог.

Також згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою при розгляді справи понесено витрати, які складаються з судового збору на загальну суму 21600 грн. (8640 грн. за подачу позовної заяви та 12960 грн. - за подачу апеляційної скарги).

З огляду на те, що позов та апеляційну скаргу задоволено частково, а саме задоволено одну вимогу з пред`явлених чотирьох позовних вимог, то з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 5400 грн. судового збору, тобто ј від загальної суми сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 60,70,72 СК України, ст.ст.256, 261, 365 ЦК України, ст.ст. 141,367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації - задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 5400 грн. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 вересня 2019 року.

Головуючий: Судді: