Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 757/50728/17

провадження № 61-10943 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року у складі судді Батрин О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 рокуу складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Іванової І. В., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», АТ КБ «ПриватБанк»), про стягнення коштів за договором банківського вкладу.

Позовна заява мотивована тим, що 02 вересня 2013 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі філії «Кримське регіональне управління» ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу № SАМDN2109, внесок «Стандарт на 12 міс.», строком на 366 днів до 02 вересня 2014 року включно, з нарахуванням 8 % річних.

Згідно з пунктом 26 договору залишок по вкладу станом на 07 березня 2014 року становив 2 333 685 доларів 43 центи США. Відповідно до договору відповідач відкрив йому особистий рахунок № НОМЕР_1 , на який зараховано вклад, та рахунок/карту № НОМЕР_1 для зарахування процентів. При цьому грошові кошти були зараховані банком на депозитний рахунок шляхом перерахування їх з іншого належного йому банківського рахунку (депозиту), відкритого ним в ПАТ «КБ «ПриватБанк» ще у 2010 році (договір № SАМDN1075 від 01 вересня 2010 року, на суму 2 млн. доларів США). Договір щорічно переукладався на новий строк.

У травні 2014 року він переїхав до м. Києва, у зв`язку із чим неодноразово звертався до відповідача з проханням перевести депозитний рахунок на обслуговування у Київське відділення банку для забезпечення подальшої роботи з ним і/або повернення вкладу. Проте на сьогоднішній день банком до м. Києва переведені лише його карткові рахунки, а усі депозитні рахунки залишаються заблокованими і виплати по ним не проводяться.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь суму вкладу за договором банківського вкладу від 02 вересня 2014 року № SАМDN2109 у розмірі 2 333 685 доларів 43 центи США та проценти за цим договором банківського вкладу у розмірі 711 152 долари 92 центи США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2018 рокупозов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу у розмірі 2 333 685 доларів 43 центи США та відсотки у розмірі 533 231 долар 13 центів США, а всього 2 866 916 доларів 56 центів США. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем суду надано належні та допустимі докази на підтвердження укладення договору банківського владу та зарахування банком суми вкладу. 23 червня 2015 року позивач звернувся до банку із заявою про повернення коштів у повному обсязі, тому суд вважав, що з 23 червня 2015 року діяла процентна ставка за зниженою процентною ставкою (4 %) відповідно до пункту 12 договору банківського вкладу. Також суд зазначив, що даних про те, що після розірвання договору банківського вкладу було здійснено перерахування коштів на вклад на вимогу відповідно до положень пункту 6 договору банківського суду не надано, тому підстав для застосування процентної ставки за вкладом на вимогу немає.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 рокуапеляційні скарги ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції, зазначивши, що між сторонами виникли договірні зобов`язання за договором банківського вкладу, факт укладення якого та внесення позивачем грошових коштів підтверджені належними й допустимими доказами, що не спростовано відповідачем. Банк зобов`язання про повернення коштів не виконав. Також апеляційний суд погодився із розрахунком суду першої інстанції в частині процентів. Припинення діяльності філії банку не впливає на обсяг зобов`язань банку відповідно до цивільного законодавства, оскільки саме банк, а не його структурна одиниця має відповідати за зобов`язаннями, взятими на себе згідно з укладеним договором.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 757/50728/17 із Печерського районного суду м. Києва.

У липні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано оригіналу квитанції або платіжного доручення про перерахування грошових коштів або внесення та знаходження коштів за спірним депозитним договором.

Вважав, що саме позивач повинен довести факт знаходження грошових коштів на банківських рахунках на час розгляду справи.

Згідно з пунктом 12 депозитного договору від 02 вересня 2013 року, якщо клієнт вимагає розірвати договір за неповний термін вкладу відсотки виплачуються за зниженою в два рази процентною ставкою за фактичну кількість днів, що минули з дати оформлення вкладу або продовження його терміну до дня розірвання договору та враховуючи дату звернення. Позивач звернувся із заявою від 23 червня 2015 року про повернення коштів у повному обсязі (розірвання договору), тому з 23 червня 2015 року діяла процентна ставка за зниженою в два рази процентною ставкою за фактичну кількість днів, а тому слід рахувати відсотки з 02 вересня 2014 року (дата закінчення депозитного договору) до 23 червня 2015 року за ставкою 4 %.

Крім того судом не враховано доводи банку про те, що у період з 23 червня 2015 року по 31 липня 2017 року процентна ставка має бути розрахована за ставкою вкладів «на вимогу», розмір якої змінювався.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 вересня 2010 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу № SАМDN1075, відповідно до якого сума вкладу становить 2 млн. доларів США. Строк дії договору встановлено з 01 вересня 2010 року по 01 вересня 2011 року включно з нарахуванням 9 % річних та з правом продовження строку дії договору. Передбачена електронна ощадна книжка (а.с. 10-11, т. 1).

Також 17 вересня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено додаткову угоду до договору банківського вкладу від 01 вересня 2010 року, відповідно до якої строк дії договору встановлюється до 01 вересня 2013 року зі сплатою 10 % річних.

02 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу № SАМDN2109, внесок «Стандарт на 12 міс.», зі строком на 366 днів, до 02 вересня 2014 року включно, з нарахуванням 8 % річних (а.с. 8, т. 1).

Згідно з пунктом 26 договору банківського вкладу від 02 вересня 2013 року залишок вкладу за цим договором становив 2 333 685 доларів 43 центи США.

23 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про повернення коштів у повному обсязі, тобто про розірвання договору (а.с. 20, т. 1).

Згідно з пунктом 12 договору банківського вкладу від 02 вересня 2013 року якщо клієнт вимагає розірвати договір за неповний строк вкладу відсотки виплачуються за зниженою в 2 рази процентною ставкою за фактичну кількість днів, що минули з дати оформлення вкладу або продовження його строку до дня розірвання договору.

Відповідно до пункту 13 договору банківського вкладу у разі дострокового розірвання договору, який був продовжений не один раз, проценти за кожний повний строк вкладу виплачуються в повному обсязі. Проценти за останній строк вкладу, який на час розірвання договору не закінчився, нараховуються за умовами пунктів 11, 12 договору, тобто процентною ставкою зниженою в 2 рази процентної ставки за фактичну кількість днів користування - 4% річних.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між фізичною та юридичною особою (пункт 2 статті 208 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

У частині першій статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Частиною першою статті 1058 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Положення статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» містять поняття: банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492) банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки за договором банківського рахунка, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Цим же пунктом Інструкції встановлено, що до поточних рахунків також належать карткові рахунки, що відкриваються для обліку операцій за платіжними картками відповідно до вимог цієї Інструкції.

Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі (паперовій або електронній). Електронна форма договору має містити електронний підпис/електронний цифровий підпис клієнта (представника клієнта) та уповноваженої особи банку відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України. Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу можуть укладатися шляхом приєднання клієнта до публічної пропозиції укладення договору (оферта), який розміщений у загальнодоступному для клієнта місці в банку та на його офіційному сайті в мережі Інтернет. Банк зобов`язаний надати клієнту у спосіб, визначений банком та клієнтом, у тому числі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем примірник договору, що дає змогу встановити дату його укладення (пункт 1.9 Інструкції № 492).

Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції № 492).

Відповідно до глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 174 від 01 червня 2011 року, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, в тому числі належать: квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями (п.1.1). Касові документи, що формуються із застосуванням платіжних пристроїв, мають містити такі обов`язкові реквізити: ідентифікатор банку (філії, відділення) або інші реквізити, за допомогою яких є можливість його ідентифікувати; номер платіжного пристрою; дату та час здійснення операції; суму та валюту операції; вид операції; реквізити електронного платіжного засобу, які передбачені правилами безпеки платіжної системи, якщо операція здійснювалася з її використанням; код авторизації або інший код, що ідентифікує операцію в платіжній системі; суму комісійної винагороди.

Згідно з пунктом 1.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення № 516) залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, за змістом наведених норм, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Зазначена правова позиція про доведеність факту укладення договору банківського вкладу належними доказами відповідає правовим висновкам, викладеним Верховним Судом України у постановах: від 24 травня 2017 року у справі № 201/14226/14-ц (провадження № 6-1692цс16) та від 16 листопада 2016 року у справі № 759/332/15-ц (провадження № 6-1286цс16).

Частинами третьою та четвертою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

За змістом частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, вважаючи, що підтвердженням укладення між сторонами договору вкладу від 02 вересня 2013 року є оригінал квитанції про внесення коштів на депозитний рахунок за іншим договором банківського вкладу шляхом перерахування їх з банківського рахунку (депозиту) позивача, відкритого ним у 2010 році в ПАТ «КБ «ПриватБанк» (договір від 01 вересня 2010 року № SАМDN1075 на суму 2 млн. доларів США), суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять належних доказів перерахування грошових коштів з одного на інший рахунок.

Наявна в матеріалах справи виписка, на яку послався суд апеляційної інстанції (а.с. 9, т. 1) належним чином не оформлена, підпис представника банку відсутній, не містить вона і даних про те, з якого саме рахунку здійснювався переказ коштів, на що суд апеляційної інстанції також уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про те, що банк прийняв від позивача грошові кошти у вказаному розмірі.

Отже, суд апеляційної інстанції не встановив об`єктивно обставини справи на підставі належних та допустимих доказів (документів, які підтверджують внесення через касу банку або перерахування позивачем коштів з іншого рахунку у заявленому ним розмірі).

Нормами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович