ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/9286/15-ц Номер провадження 22-ц/814/2309/19Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж. О. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Одринської Т.В., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 червня 2019 року (ухвалене суддею Кривич Ж.О., повний текст рішення складено 23 червня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та товариства з обмеженою відповідальністю «ЛідерАвто» про визнання правочину недійсним, про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та його поділ,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ТзОВ «ЛідерАвто» про визнання недійсним правочину, на підставі якого 19 липня 2014 року ОСОБА_1 було відчужено автомобіль Mitsubishi Outlander 3,0, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , своїй сестрі ОСОБА_3 . У подальшому позивач збільшила свої позовні вимоги, в яких статочно просила суд:визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi Outlander 3,0, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ; визнати автомобіль спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; поділити автомобіль шляхом виділу його ОСОБА_1 , стягнувши з нього на користь ОСОБА_2 компенсацію за половину вартості автомобіля в сумі 134 350,00 грн.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 25.07.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який 15.01.2015 року було розірвано на підставі рішення Крюківського районного суду м. Кременчука. Вказувала, що за час спільного проживання, ними було придбано спірний автомобіль Mitsubishi Outlander 3,0, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , на підставі довідки рахунку НОМЕР_6, та 10.05.2014 року зареєстровано за ОСОБА_1 . Позивач зазначає, що 19.07.2014 року була проведжена пряма перереєстрація, без зняття з обліку і вищевказаний транспортний засіб, на підставі довідки рахунку НОМЕР_5 , виданою ТОВ «Лідер Авто», зареєстровано на ОСОБА_3 (сестру відповідача). В довідці рахунку зазначено, що автомобіль продано згідно з договором №875 від 19 липня 2014 року, номер реєстрації - 6101.

Позивач вказує, що відповідач ОСОБА_1 , дізнавшись про намір позивачки розірвати шлюб, без її згоди переоформив автомобіль на ім`я своєї сестри ОСОБА_3 , хоча до цього часу автомобіль фактично перебуває в його володінні та користуванні. Позивачка стверджувала, що вона не надавала згоди ні в усній, ні в письмовій формі на відчуження автомобіля. Тому вважає, що укладений відповідачем договір не відповідає вимогам закону, оскільки було відчужено спільне майно подружжя без згоди одного з подружжя.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ «ЛідерАвто» про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi Outlander 3,0, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ; визнання автомобіля спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; поділ автомобіля шляхом виділу його в натурі ОСОБА_1 та про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 компенсації за половину вартості автомобіля в сумі 134 350,00 грн. - задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi Outlander 3,0, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , укладений 19 липня 2014 року між продавцем ОСОБА_1 та покупцем ОСОБА_3 , у відповідності до якого на підставі довідки-рахунку серії НОМЕР_5 відбулась перереєстрація автомобіля на ім`я ОСОБА_3 .

Визнано автомобіль Mitsubishi Outlander 3,0, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , спільним сумісним майном колишнього подружжя ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП невідомо, проживаючого за адресою АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ автомобіля та стягнення на її користь компенсації за половину вартості спірного автомобіля залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений нею судовий збір в сумі 1 038,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь бюджету недоплачений судовий збір в сумі 1080,70 грн.

З даним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог не погодився ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 червня 2019 року в оскаржуваних частинах скасувати, та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, а в частині залишення без задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про поділ автомобіля та стягнення на її користь компенсації за половину вартості спірного автомобіля судове рішення залишити без змін.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним, необгрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Посилається на те, що судом в цих частинахнеповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зокрема вказує, що судом першої інстанції не було з`ясовано за чиї кошти було придбано спірне майно (джерело набуття). Також зазначив, що спірна автівка хоч і була придбана в шлюбі, однак покупка була здійснена за кошти запозичені у третіх осіб, а тому - не може бути спільною сумісною власністю подружжя. Крім того зазначив, що суд визнав недійсним договір купівлі-продажу, який навіть не досліджувався в суді першої інстанції. Вказує, що купівля ОСОБА_3 транспортного засобу була здійснена на підставі чинних на той момент актів цивільного законодавства та у відповідності до ЦК України. Тому, чинним законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходив.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи були присутні представники відповідачів, позивач та його представник будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 , та беручи до уваги те, що позивач погодилася з рішенням місцевого суду в інших частинах прийнятих за наслідками розгляду пред`явленого позову, а тому рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 червня 2019 року перевіряється лише в межах доводів апеляційної скарги відповідача,у відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України та роз`яснень які містяться у п.п.14-15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку».

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 25 липня 2009 року. Мають спільну дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 8 травня 2014 року подружжя придбало автомобіль Mitsubishi Outlander 3,0, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою-рахунком серії НОМЕР_6 Лубенської філії Товариства «ТОРГ ТРАНС» (т.1, а.с. 14).

Позивачка стверджує, що автомобіль було придбано за спільні кошти подружжя. Відповідач, у свою чергу, зазначає, що спільних коштів на придбання автомобіля подружжя не мало. Для його придбання, зі слів ОСОБА_1 , він позичив 16 000 доларів США у близьких йому людей - ОСОБА_5 - 4 000 доларів США, та ОСОБА_6 - 12 000 доларів США. Ці обставини, на думку відповідача, належно підтверджуються розписками, оригінали яких зберігаються в матеріалах цивільної справи №537/6239/14-ц, а саме, розпискою ОСОБА_6 від 19 липня 2014 року про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 йому повернуто 12 000 доларів США (цивільна справа № 537/6239/14-ц, а.с. 118) та розпискою ОСОБА_1 від 7 травня 2014 року про те, що він отримав від ОСОБА_5 4 000 доларів США, які обіцяв повернути за першою вимогою (цивільна справа № 537/6239/14-ц, а.с. 123).

ОСОБА_2 обставини отримання коштів від зазначених осіб на придбання автомобіля категорично заперечує. Письмових доказів, які б підтверджували її обізнаність про укладення цих договорів, суду не надано.

19 липня 2014 року ОСОБА_1 продав спірний автомобіль своїй сестрі ОСОБА_3 за 146 762, 64 грн., що підтверджується довідкою-рахунком серії НОМЕР_5, виданої ТОВ «ЛідерАвто» (т.1, а.с. 13).

30 липня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, про встановлення місця проживання дитини, стягнення аліментів і про поділ майна - автомобіля Mitsubishi Outlander 3,0, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . У позові буквально зазначила, що «вже майже як місяць сім`я повністю розпалась. Чоловік не бере участі у веденні спільного господарства, не вносить вклад до сімейного бюджету. Ми проживаємо хоча і в одній квартирі, але в різних кімнатах» (цивільна справа №537/4366/14-ц, а.с. 4).

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 15 січня 2015 року, яке набрало законної сили 26 січня 2015 року, шлюб між сторонами було розірвано, місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 визначено з матір`ю. Позовні вимоги про стягнення аліментів та поділ автомобіля судом залишено без розгляду за заявою позивача (цивільна справа № 537/4366/14-ц).

13 листопада 2014 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на спірний автомобіль. Позов обґрунтувала тим, що вона є добросовісним набувачем спірного автомобіля, але ОСОБА_2 цього не визнає. У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля нечинним. Уточнивши вимоги, просила визнати недійсною довідку-рахунок серії НОМЕР_5 від 19 липня 2014 року.

Позови розглядалися в одному провадженні (цивільна справа Крюківського районного суду м. Кременчука № 537/6239/14-ц). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року було частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 , і рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 1 вересня 2015 року та ухвала апеляційного суду Полтавської області від 29 жовтня 2015 року в частині вирішення зустрічного позову були скасовані, а справа в цій частині передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи рішення, колегія суддів Судової палати у цивільних справах ВССУ, зокрема, зазначила, що суди не визначилися з характером спірних правовідносин, не дали оцінку тому, що довідка-рахунок є достатньою та самостійною підставою і документом для переоформлення автомобіля на іншого власника, тобто, є правочином. Під час нового розгляду у Крюківському районному суді м. Кременчука 21.06.2016 року за заявою ОСОБА_2 її зустрічний позов було залишено без розгляду.

У Крюківському районному суді м. Кременчука також перебувала цивільна справа № 537/1860/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та його поділ шляхом виділення у власність ОСОБА_1 та стягнення на користь позивача компенсації половини вартості автомобіля. 9 грудня 2015 року позовна заява залишена без розгляду ухвалою суду за заявою позивачки, поданою після того як суд відмовив у задоволенні її клопотання про відвід головуючого у справі судді (цивільна справа №537/1869/15-ц, а.с. 77-81).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi Outlander 3,0, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , та визнання автомобіля спільною сумісною власністю колишнього подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль придбано сторонами під час перебування у шлюбі, тобто він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільної сумісної власності не спростована. Транспортний засіб є цінною річчю, а тому його продаж повинен був вчинятися за письмової згоди другого з подружжя.

Разом з цим місцевий суд зазначив, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про поділ спірного автомобіля та стягнення на користь позивача половини його вартості в сумі 134 350,00 грн. слід відмовити, оскільки позивачем не надано суду ніяких доказів, які б належно підтверджували його вартість.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваній частині повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Кожен з подружжя може оспорити у судовому порядку поширення правового режиму спільної сумісної власності на новий об`єкт. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

З наданих матеріалів справи вбачається, що сторони по-різному пояснили суду джерело походження коштів, за які ними було придбано автомобіль. ОСОБА_1 стверджував, що вся необхідна сума була ним запозичена, однак не спростовував презумпцію спільності права власності на це майно, оскільки пояснив, що отримане за правочинами позики використав в інтересах сім`ї. З його слів дружина знала про позики. Однак, позивачка такі обставини категорично заперечила і пояснила, що вони мали спільні кошти на придбання автомобіля, частину яких отримали від продажу напередодні - 07 травні 2014 року - автомобіля марки Сузукі. Тобто, ОСОБА_2 заявила, що тільки в судовому засіданні дізналася, що їх перший автомобіль відповідачем також був оформлений на ім`я його сестри ОСОБА_3 (т.2, а.с. 103-104).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

За встановлених у справі обставин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що спірний автомобіль придбано сторонами під час перебування у шлюбі, тобто він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільної сумісної власності не спростована. Транспортний засіб є цінною річчю, придбаний сторонами у період шлюбу, а тому його продаж повинен був вчинятися за письмової згоди другого з подружжя.

Якщо майно, яке є спільною сумісною власністю, відчужене без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору купівлі-продажу цього майна актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Доводи апелянта про те, що відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним, оскільки такі твердження не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства України та суперечать принципу рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

Такий висновок суду узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, та від 27 лютого 2019 року у справі №449/181/16,які у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховується іншими судами при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi Outlander 3,0, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , та визнання автомобіля спільною сумісною власністю колишнього подружжя є доведеними, а тому є такими, що підлягають до задоволення.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського судуз прав людини усправі «Проніна проти України`від 18липня 2006року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 27 вересня 2019 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ Т.В. Одринська _________________ В.П. Пікуль