ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

23 вересня 2019 року

м. Харків

справа № 644/3718/15-ц

провадження № 22-ц/818/4049/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Тичкової О.Ю., (суддя - доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М..

сторони справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2015 року, ухвалене у складі судді Саркісян О.А.,

у с т а н о в и в:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 169 646 грн 65 коп, яка станом на 10.03.2015 складалася з 24 146 грн 49 коп. - заборгованості за кредитом, 14 899 грн 82 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 1 436 грн 40 коп. - заборгованості по комісії за користування кредитом, 129 163 грн 94 коп. - пені.

Позов мотивовано тим, що 28 грудня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитним договір № НАА0АК00020042, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 42 000 грн на термін до 27 грудня 2010 року на купівлю автомобіля та зобов`язалась сплатити відсотки за користування кредитом у строки та порядку, встановленим кредитним договором.

28 грудня 2005 року для забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором був укладений договір поруки №1 з ОСОБА_2 , відповідно до умов якого у випадку невиконання боржником - ОСОБА_1 умов кредитного договору, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

У порушення умов договору відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв`язку із чим станом на 10 березня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 169 646 грн 65 коп.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволений. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором від 28 грудня 2005 року у розмірі 169 646 грн 58 коп. та по 848 грн 23 коп. судового збору з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звернувшись до суду 8 квітня 2015 року позивач дотримався позовної давності, в тому числі і для виконання договору поруки з ОСОБА_2 , відповідно до умов якого строк дії поруки встановлений 5 років з моменту настання терміну повернення за кредитним договором. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених кредитним договором, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позову відмовити в повному обсязі (а.с. 104-106).

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що Банком пропущений строк позовної давності щодо поручителя, всі звернення позивача про стягнення заборгованості пред`являлися до ОСОБА_1 Зазначали, що відбулось подвійне стягнення, оскільки рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.10.2012 звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль ВАЗ -21104.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволена. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2015 року скасоване та ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено (а.с. 134-137).

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що сторони у договорі поруки встановили строк поруки 5 років, термін для подання позову до поручителя сплив 23 червня 2014 року (5 років з моменту останнього платежу - 23 червня 2009 pоку). Позивач звернувся до суду 8 квітня 2015 року: через 10 місяців після спливу строку поруки. Позовна давність не переривалася тому, що з вимогою про сплату заборгованості до поручителя позивач звертається вперше, а всі звернення позивача, що існували раніше, пред`являлися до ОСОБА_1 стосовно звернення стягнення на предмет застави.

Реалізуючи своє право на повернення коштів за кредитним договором позивач у вересні 2012 року звернувся із позовом про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль. З позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором позивач звернувся 8 квітня 2015 року. Строк дії кредитного договору закінчився 27 грудня 2010 року. Тобто позивач пропустив позовну давність, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачами.

Постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» (правонаступника ПАТ КБ «ПриватБанк») задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2016 року скасоване. Справу передано на новий розгляд до апеляційного суду (а.с. 186-193).

В постанові суд касаційної інстанції посилався на те, що апеляційний суд не встановив, з якого моменту настав строк виконання кредитного договору у повному обсязі; не з`ясував за який період нарахована заборгованість і який початок перебігу позовної давності; не врахував, що після настання строку виконання договору кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України; не перевірив та не встановив за який період нараховані відсотки за кредитним договором.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Відповідно до п.п. 1,4 ч.1, ч.2 ст.376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

Судовим розглядом установлено, що 28 грудня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № НАА0АК00020042 (надалі Договір кредиту), відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 42 000 грн на термін до 27 грудня 2010 року на купівлю автомобіля та зобов`язалась сплатити відсотки за користування кредитом у строки та у порядку, встановлені кредитним договором (а.с. 10-11).

28 грудня 2005 року для забезпечення виконання зобов`язання за Договором кредиту був укладений договір поруки №1 з поручителем ОСОБА_2 (надалі Договір поруки № 1), відповідно до умов якого у випадку невиконання боржником - ОСОБА_1 умов кредитного договору, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (а.с. 12).

Відповідно до пункту 12 Договору поруки № 1 порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Також з метою забезпечення зобов`язань за Договором кредиту між сторонами у справі 28 грудня 2005 року був укладений договір застави рухомого майна № НАА0АК00020042, за умовами якого ОСОБА_1 передала Банку в заставу автомобіль ВАЗ 21104, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 35-36).

У порушення умов договору відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв`язку із чим у неї утворилась заборгованість (а.с. 4-5).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 9 жовтня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № НАА0АК00020042 від 28 грудня 2005 року у розмірі 102 499 грн 19 коп. було звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки «ВАЗ» модель 21104, 2005 року випуску, тип ТЗ легковий, № кузова/шасі НОМЕР_3 реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належав на праві власності ОСОБА_1 (а.с. 50-51).

На виконання вказаного судового рішення автомобіль ОСОБА_1 був реалізований. Кошти від продажу автомобіля у розмірі 40 000 грн були перераховані ПАТ КБ «ПриватБанк» для погашення кредиту. Перерахування коштів від продажу автомобіля на погашення заборгованості за Договором кредиту не заперечується сторонами у справі та підтверджується листом ПАТ КБ «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-150618/1138 (а.с. 109).

Сума коштів, отриманих від продажу автомобіля, який належав на праві власності ОСОБА_1 , у рахунок погашення заборгованості за Договором кредиту на підставі судового рішення, була недостатньою для задоволення вимог кредитора в повному обсязі.

У зв`язку з існуванням частини непогашеної заборгованості за Договором кредиту ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з указаним позовом про солідарне стягнення з боржника та поручителя неповернутої суми тіла кредиту та передбачених Договором кредиту процентів за користування коштами, а також пені за несвоєчасне виконання його умов.

Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно пункту 1.1. Договору кредиту Банк зобов`язався надати кредитні кошти ОСОБА_1 на строк до 27 грудня 2010 року.

Згідно підпункту а пункту 2.3.3. Договору кредиту у разі порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, в тому числі при порушенні цільового використання коштів, Банк на власний розсуд має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом спрямування відповідного повідомлення. При цьому згідно ст. 212, 611, 651 ЦК України щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається що строк настав у зазначеному в повідомленні дату. На цю дату Позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, комісію, відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2009 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставлене майно повернуто позивачу для звернення до належного суду (а.с. 52-53).

З зазначеної ухвали вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , мотивуючи який зазначало що між сторонами був укладений Договір кредиту, згідно умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти, а остання зобов`язалась повернути їх в певний термін та сплачувати відсотки за користування кредитним коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредиту між сторонами був укладений договір застави рухомого майна, а саме належного ОСОБА_1 автомобілю. Враховуючи, що відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання позивач просив передати в заклад шляхом вилучення у відповідача заставленого майна автомобіль та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет застави шляхом його продажу позивачем.

Звернувшись з позовом до Червонозаводського районного суду м. Харкова у 2009 році кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет застави.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, є підставою для не нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувшись у листопаді 2009 року з позовом до ОСОБА_1 змінило строк дії Договору кредиту з 27 грудня 2010 року на 17 листопада 2009 року.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. В разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Зазначене узгоджується із позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у цивільній справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Звертаючись у жовтні 2015 року із дійсним позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» надав суду розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за Договором кредиту, згідно якого станом на 10.03.2015 заборгованість складала 169 646 грн 65 коп, з яких: заборгованості за кредитом у розмірі 24146,49 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі14899,82 грн, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 1436,40 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 129163,94 грн.

Суд першої інстанції вищезазначені обставини у справі не встановив та помилково задовольнив позов ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з відповідачів заборгованості за тілом кредиту, відсотками за користування кредитом, комісії та пені у розмірі 169646,65 грн.

Колегія суддів погодитися з таким висновком суду не може та вважає, що ПАТ КБ «ПриватБанк» належить відмовити у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по комісії за користування кредитом та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, оскільки звернувшись до суду із позовом у 2009 році про звернення стягнення на предмет застави Банк змінив порядок, умови і строк дії Договору кредиту. При цьому вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування коштами підлягають задоволенню частково, оскільки заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 9 жовтня 2012 року звернуто стягнення на автомобіль ОСОБА_1 з метою погашення заборгованості у розмірі 102 499 грн 19 коп. Автомобіль був реалізований за 40 000 грн, які були зараховані в рахунок погашення заборгованості позичальника 04.02.2015 (а.с.4-5), таким чином неповернутими зі стягнутої суми залишились 62 499 грн 19 коп. (102499,19-40000). Саме цю суму заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування ним належить стягнути на користь Банку.

При цьому посилання в апеляційній скарзі на пропуск Банком строку позовної давності спростовується матеріалами справи.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому згідно ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» при укладенні Договору кредиту в п. 1.1 погодили, що дії договору встановлено до 27 грудня 2010 року. Договір є чинним, не оспорений повністю або частково сторонами.

Із вимогою до ОСОБА_1 про дострокове погашення кредиту в повному обсязі Банк звернувся у листопаді 2009 року, потім у вересні 2012 року . Дійсний позов поданий до суду 15.03.2015, тобто строк позовної давності на пред`явлення Банком вимоги для захисту свого порушеного права не пропущений.

Щодо доводів апеляційної скарги про припинення договору поруки, то відповідно до п.2 договору поруки № 1 від 28.12.2005 поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник.

Відповідно до п.4 Договору поруки, у випадку невиконання зобов`язань за кредитним договором та даним договором боржник і поручитель відповідають як солідарні боржники.

У відповідності до п.2.3.3 Договору кредиту з моменту порушення Позичальником зобов`язань визначених Договором (своєчасної оплати щомісячних платежів в розмірі визначеному договором) Банк має право зажадати від Позичальника дострокового повернення кредиту в повному обсязі.

Як убачається з розрахунку заборгованості ОСОБА_1 останній платіж позичальник здійснила 23.06.2009 та з цього моменту не здійснює жодних оплат кредиту. Звертаючись у листопаді 2009 року з позовом до ОСОБА_1 Банк змінив строк дії Договору кредиту на 17 листопада 2009 року.

Згідно п.п.5 та 6 договору поруки відповідальність поручителя настає, якщо боржник не виконує або неналежним чином виконує свої грошові зобов`язання за кредитним договором. Поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначенні в письмовій вимозі Кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту отримання вимоги.

Згідно з положеннями ч.4 ст.559 ЦК України (який діяв в моменту звернення позивача з даним позовом) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

При цьому зазначене положення не виключає можливості пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

З договору поруки вбачається, що в ньому є умова п.11 договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань за Кредитним договором, яка не може розглядатися як установлений строк дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України.

Пунктом 12 договору поруки передбачено, що порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Вказане, свідчить про те, що у цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред`явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання), то інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обов`язки сторін за цим договором слід вважати припиненими.

Банк пред`явив вимоги після припинення поруки за укладеним договором поруки, а саме коли у позивача немає суб`єктивного права на це. Тому позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», пред`явлені ним до ОСОБА_2 , як до поручителя, за припиненою порукою не можуть бути задоволені судом.

Отже, враховуючи вищенаведені обставини, слід відмовити ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, рішення суду - зміні. Розмір заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Банку, належить зменшити до 62 499 грн 19 коп. В задоволенні позову Банку в іншій частині належить відмовити.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України).

Враховуючи часткову обґрунтованість апеляційної скарги відповідачів, розмір судового збору, стягнутий рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2015 року, з ОСОБА_1 на користь Банку підлягає зменшенню з 848 грн 23 коп. до 624 грн 98 коп. Судовий збір з ОСОБА_2 стягненню не підлягає.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 1866 грн 11 коп. (а.с. 108,118), тому враховуючи часткову обґрунтованість її скарги з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 належить стягнути судовий збір у розмірі 1178 грн 64 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2015 року скасувати, ухвалити нову постанову.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № НАА0АК00020042 від 28 грудня 2005 року у розмірі 62 499 (шістдесят дві тисячі чотириста дев`яносто дев`ять) гривень 19 (дев`ятнадцять) копійок та 624 (шістсот двадцять чотири) гривні 98 (дев`яносто вісім) копійок судового збору.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1178 (одна тисяча сто сімдесят вісім) гривень 64 (шістдесят чотири) копійки.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М.Піддубний