ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6686/19 Справа № 201/4135/17 Суддя у 1-й інстанції - Ходаківський М. П. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи - Приватний нотаріус дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко Світлана Олександрівна, Управління - служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про визнання договору купівлі - продажу недійсним, переведення права покупця за договором купівлі-продажу та визнання права власності на частину квартири,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який згодом уточнив, та обгрунтовував свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його матір - ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачем та його братом ОСОБА_1 у встановлені законом строки були подані заяви про прийняття спадщини після смерті матері. На момент смерті спадкодавця ОСОБА_4 відповідачу ОСОБА_1 належала 1/2 частина спірної квартири. Позивач указує, що приватний нотаріус ДМНО Вакуленко С.О. видала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину квартири на ім`я його брата ОСОБА_1 , а таким чином відповідачу ОСОБА_1 стало належати 3/4 частини указаної квартири. У подальшому позивач від приватного нотаріуса дізнався про те, що 3/4 частки квартири відчужені за довіреністю від імені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 20 лютого 2017 року приватний нотаріус ДМНО Вакуленко С.О. видала позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину спірної квартири. На переконання позивача на час укладення договору купівлі-продажу 3/4 частини квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 його позбавили переважного права перед іншими особами на купівлю цієї частки квартири. Таким чином, на думку позивача, нотаріусу ДМНО Вакуленко С.О. було достеменно відомо про те, що власність на 1/4 частини квартири підлягала оформленню, а також те, що у нього як у власника виникне переважне право перед іншими особами на купівлю частки майна, що знаходиться на праві спільної часткової власності. Позивач, посилаючись на вимоги ст. 362 ЦК України, наголошує на тому, що його не було поставлено до відома про відчуження 3/4 частини квартири, відповідного повідомлення він не отримував.

Враховуючи вищезазначене та уточнені позовні вимоги, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу № 932 від 13 червня 2016 року 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 ; перевести права покупця за договором купівлі-продажу та визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О., Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним, переведення права покупця за договором купівлі-продажу та визнання права власності на частину квартири задоволено частково. Переведено на ОСОБА_2 права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу 3/4 часток квартири АДРЕСА_1 від 13 червня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого 13 червня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. Виплачено ОСОБА_3 вартість 3/4 частини квартири АДРЕСА_1, придбаних нею згідно із договором купівлі-продажу від 13 червня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та посвідченого 13 червня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О., у розмірі 70500 грн., внесених представником ОСОБА_2 - ОСОБА_6 на депозитний рахунок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська згідно із квитанцією № 1/155 від 11 липня 2018 року. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір у сумі 750,32 грн. по 375,16 грн. з кожного. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_2 відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2018 року - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не скористались.

Ухвалами колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , про зупинення провадження у справі, а також відмовлено ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , про призначення судової експертизи давності документа.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина, до якої, зокрема, увійшла 1/2 частина квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Указана квартира належала спадкодавцеві ОСОБА_4 , а також ОСОБА_2 (згідно із свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 05 січня 1999 року змінив прізвище на ОСОБА_1 ) на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 листопада 1996 року по 1/2 частині відповідно.

У встановлений законом строк позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 звернулися до приватного нотаріуса ДМНО Вакуленко С.О. із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті їхньої матері ОСОБА_4

Приватним нотаріусом ДМНО Вакуленко С.О. 06 червня 2016 року ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

20 лютого 2017 року приватним нотаріусом ДМНО Вакуленко С.О. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину указаної квартири на ім`я позивача ОСОБА_2 .

Судом також встановлено, що 13 червня 2016 року між ОСОБА_9 , що діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу 3/4 частин квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж квартири здійснено за 70500 грн., які сплачені покупцем до підписання цього договору.

Відмовляючи в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу 3/4 часток вищевказаної квартири, суд першої інстанції посилався на те, що позивач всупереч вимогам ст.16 ЦК України обрав неправильний спосіб захисту свого порушеного права.

Задовольняючи вимоги позивача про переведення на нього прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу та визнання права власності на 3/4 частини квартири, суд першої інстанції посилався на те, що у встановленому законом порядку позивача, як співвласника спірної квартири, не було повідомлено про намір продажу частки, належної відповідачу; при укладанні договору купівлі-продажу нотаріус не переконався в належному виконанні вимог закону щодо належного повідомлення про продаж частки квартири і вимоги законодавства щодо переважного права придбання дотримано не було, що суперечить вимогам ч.1 та 2 ст. 362 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.12.2015 року ОСОБА_1 була видана довіреність, якою він уповноважував ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 продати належну ОСОБА_1 частку квартири АДРЕСА_1 .

Так, 13 червня 2016 року між ОСОБА_9 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_3 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу 3/4 часток квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Вакуленко С.О., та вчинений згідно умов чинного законодавства. Продаж вказаної квартири здійснено за 70500 грн., які сплачені покупцем до підписання цього договору та є попередньою оплатою згідно із ст. 693 ЦК України. Вказана ціна є вигідною для сторін,й розмір не пов`язаний із збігом будь-яких важких обставин і повністю задовольняє інтереси продавця та покупця (п. 4 Договору купівлі-продажу від 13.06.2016 року ).

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що з моменту укладення договору купівлі-продажу від 13.06.2016 року до моменту звернення до суду із апеляційною скаргою, будучи достеменно обізнаним про наявність вказаного договору та відчуження квартири, ОСОБА_1 не звертався до суду з позовом про розірвання договору купівлі-продажу частини квартири до 15.05.2019 року, або з позовом про визнання довіреності від 21.12.2015 року недійсною, чи з будь-яким іншим позовом для поновлення порушеного його права.

А тому, колегія суддів критично відноситься до посилання апелянта щодо неповної сплати йому вартості спірної квартири, оскільки договір купівлі-продажу від 13.06.2016 року був укладений відповідно до норм чинного законодавства та нотаріально посвідчений, ніяких претензій до осіб, які діяли за довіреністю від його імені та в його інтересах щодо продажу квартири він не висував.

З позовом про розірвання договору купівлі-продажу від 13.06.2016 року апелянт звернуся майже через 3 роки з моменту його підписання. До суду апеляційної інстанції ним не надано належних та допустимих доказів щодо поважності чи неможливості подання до суду першої інстанції доказів, на які він посилається, як на доводи апеляційної скарги.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадах, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскаржуване рішення суду переглядається судом апеляційної інстанції з урахуванням доказів та фактів, які були предметом дослідження в суді першої інстанції та на підставі яких воно було ухвалене.

Обставини, на які посилається апелянт, як на доводи апеляційної скарги, на сьогодні є предметом розгляду в іншому провадженні в суді першої інстанції та не були предметом дослідження при розгляді даної справи по суті в суді першої інстанції.

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2018року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова