Єдиний унікальний номер 235/4769/18
Номер провадження 22-ц/804/2510/19
Головуючий у 1-й інстанції Дочинець С.І.
Доповідач Биліна Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

18 вересня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Мироненко І.П., Попової С.А.

за участю секретаря Тулянкіної М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» на рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 27 червня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

07 серпня 2018 року позивач Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» (надалі АТ Державний ощадний банк України») звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитом у сумі 402095,58грн., яка складається з наступного: 119645,99 гривень - заборгованість за кредитом; 91570,85 гривень - заборгованість за пенею; 159100,85 гривень - інфляційне збільшення заборгованості; 31777,89 гривень - три відсотки річних від суми заборгованості.

В мотивування позовної заяви, зазначив, що 01 лютого 2008 року між АТ «Ощадбанк» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №7711, згідно умов якого останній отримав кредит розміром 250000,00 гривень строком на 120 місяців, з зобов`язанням погасити суму кредиту не пізніше 31 січня 2018 року, а також сплачувати 22% річних. Позивач всі свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином, надав відповідачу кредит у розмірі 250000,00 гривень. Однак, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, припинив погашати борг з лютого 2011 року, у зв`язку з чим станом на 18 квітня 2018 року має перед позивачем заборгованість.

Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 27 червня 2019 року в задоволенні позову АТ Державний ощадний банк України» відмовлено внаслідок відсутності доказів, щодо фактичного розміру заборгованості.

Не погодившись з даним рішенням позивач АТ Державний ощадний банк України» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначив, що обмежившись посиланням на відсутність доказів щодо порядку розрахунку заборгованості за основним боргом, суд допустився порушень ч.5 ст.12 ЦПК України, якою передбачено, що зберігаючи об`єктивність і неупередженість, суд повинен сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Натомість, суд не дослідив у повному обсязі всі матеріали справи та не запропонував позивачеві обґрунтувати порядок і строки нарахування заборгованості. Зазначені обставини є підставою для скасування рішення як такого, що є незаконним.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що позивач самоусунувся від розгляду справи по суті, а як наслідок суд постановив законне і справедливе рішення про відмову у задоволенні позову на підставі доказів, наданих позивачем. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Апеляційну скаргу просив розглянути у відсутності його та відповідача у зв`язку із труднощами перетину лінії розмежування.

Представник позивача в суд апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено неповно, та не усі висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відносно частини заборгованості, яку позивач просить стягнути з ОСОБА_1 , спливли строки позовної давності, а всебічна, повна, об`єктивна та безпосередня оцінка сукупності наданих до суду доказів та документів, як в цілому так і кожного доказу окремо, не надають можливості встановити та самостійно розрахувати іншу частину заборгованості відповідача (в межах строків позовної давності).

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції та вважає їх передчасними.

Апеляційний суд погоджується з обставинами встановленими судом першої інстанції, які підтверджені матеріалами справи, а саме, що 01 лютого 2008 року між АТ «Ощадбанк» в особі філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №7711, згідно умов якого останній отримав на придбання житла кредит розміром 250000,00 гривень строком на 120 місяців, з зобов`язанням погасити суму кредиту не пізніше 31 січня 2018 року, а також сплачувати 22% річних. (а.с. 18).

Згідно п. 1.5. кредитного договору №7711 від 01 лютого 2008 року позичальник зобов`язується щомісячно до останнього числа місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 2083,33 гривень та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань з рахунків відкритих в ВАТ «Ощадбанк» починаючи з березня 2008 року. Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати нарахованих Банком процентів боржник повинен здійснити не пізніше 31 січня 2018 року.

Тобто з позовної заяви вбачається, що кредитний договір №7711 від 01 лютого 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено на строк з 01 лютого 2008 року по 31 січня 2018 року, внаслідок його невиконання відповідачем з лютого 2011 року, позивач 07 серпня 2018 року звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі, та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до положень частин першої, третьої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З наведеного вбачається, що відповідач, уклавши кредитний договір порушив строки та терміни виконання зобов`язання по погашенню заборгованості, а як наслідок строк договору кредитування.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання.

Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, до останнього числа місяця, наступного за звітним, рівними частинами в сумі 2083,33 гривень та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач просить суд першої інстанції застосувати наслідки спливу позовної давності.

За вимогами ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Вказаний підхід відповідає правовій позиції, зазначеній Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до останнього дня кожного місяця впродовж строку кредитування (120 місяців), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Приймаючи до уваги вихідні дані, що позивач звернувся до суду 07.08.2018 року, остаточна дата погашення кредиту визначена у договорі 31 січня 2018 року, та наявність клопотання відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд першої інстанції мав можливість здійснити розрахунок заборгованості по кредиту. Даний розрахунок повинен врахувати, що згідно п.7.8 укладеного сторонами договору вони домовилися про збільшення строків позовної давності, відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України до трьох років для усіх грошових зобов`язань. Виходячи з наведеного заборгованість по кредиту повинна бути обчислена з 01.09.2015 року по 31 січня 2018 року, тобто в межах трирічного строку, яка дорівнює 60416,57грн.( 2083,33 грн. х 29 місяців).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду звернувся до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatismutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO NeftyanayaKompaniyaYukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («StubbingsandOthers v. theUnitedKingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

З огляду на це в ухвалі від 23 січня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду констатував, що необхідно відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, оскільки поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно змісту позовної заяви, позивач не мав претензій до боржника з приводу сплати відсотків, вважаючи їх погашеними, проте були заявлені вимоги, з урахуванням положень ст.625 ЦК України, про стягнення з боржника 159100,85 гривень - заборгованості внаслідок інфляційного знецінення та 31777,89 гривень - три відсотки річних від суми заборгованості.

Проте колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що вказані вимоги позивача можливо задовольнити лише в межах охоронних правовідносин, тобто після спливу визначеного договором строку кредитування(31 січня 2018 року), тобто з 01 лютого 2018 року та до дати звернення до суду, оскільки умови договору не містять домовленостей, про нарахування інфляційного знецінення та трьох відсотків річних в разі порушення виконання зобов`язання.

Вказаний висновок ґрунтується на позиції Великої Палати Верховного Суду висловленої в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, згідно якої припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З урахуванням наведеного позивач набув право на стягнення інфляційного збільшення кредиту в сумі 6700,94 гривень та три відсотки річних в сумі 2950,00 грн., за період з 01.02.2018 року по 07 серпня 2018 року, згідно долученого до матеріалів справи розрахунку.

Рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені постановлено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні правовідносини, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині неспроможні.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Враховуючи, що відповідач з 05 липня 2002 року зареєстрований у місті Донецьку, віднесеному до населених пунктів на території яких проводилась антитерористична операція, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що нарахування пені у період з 14 квітня 2014 року по 31 січня 2018 року, не ґрунтується на законі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції необхідно змінити та скасувати його в частині відмови у стягненні заборгованості за кредитом(тіло кредиту), інфляційного збільшення заборгованості та трьох відсотків річних.

Стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитом 60416,57 грн., інфляційне збільшення кредиту в сумі 6700,94грн. та три відсотки річних в сумі 2950,00 грн. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З наведеного виходить, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість в сумі 70067,51грн.(60416,57грн. (тіло кредиту) + 6700,94грн. (інфляційне збільшення боргу) + 2950,00грн.(три відсотки річних), яка дорівнює 17,43% від заявленої в позові суми, тому відшкодуванню підлягають витрати, понесені позивачем за подачу позову та апеляційної скарги в сумі 2628,20 гривень.(6031,43грн. + 9047,14 грн.) х 17,43%.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Повний текст постанови виготовлено __23 вересня 2019 року.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» задовольнити частково.

Рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 27 червня 2019 року скасувати в частині відмови у стягненні заборгованості за кредитом(тіло кредиту), інфляційного збільшення заборгованості та трьох відсотків річних.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитом(тіло кредиту) в сумі 60416(шістдесят тисяч чотириста шістнадцять гривень) 57 копійок, інфляційне збільшення кредиту в сумі 6700(шість тисяч сімсот)гривень 94 копійки та три відсотки річних в сумі 2950(дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» судовий збір сплачений за подачу позову та апеляційної скарги в сумі 2628(дві тисячі шістсот двадцять вісім) гривень 20 копійок.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді І.П. Мироненко

С.А. Попова