ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/860/19 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
Категорія - 331500000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Бершадська Г. В., Парандюк Т. С.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

та сторін: заявника ОСОБА_1 , її представника - адвоката Майки М.Б., заінтересованої особи - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/10122/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 липня 2019 року, ухваленого суддею Ромазан В.В., повний текст якого складений 04 липня 2019 року, у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, -

В С Т А Н О В И В:

у квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на строк 6 (шість) місяців, у вигляді заходів тимчасового обмеження його прав, з покладенням на нього наступних обов`язків: - усунення перешкод, які чиняться ним заявнику та неповнолітньому сину заявника ОСОБА_3 у користуванні квартирою, меблями та іншими речами, що в ній знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом надання вільного та безперешкодного доступу та безперешкодного користування вказаною квартирою, меблями та іншими речами, що в ній знаходяться; заборонення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувати в місці проживання (перебування) АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_2 .

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначила, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , проживала і є зареєстрованими разом з неповнолітнім сином ОСОБА_3 у кімнаті гуртожитку, який розташований по АДРЕСА_1 та є не приватизованим житлом. ОСОБА_2 упродовж тривалого часу вчиняє стосовно заявника та стосовно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 психологічне, фізичне насильство, що виявляється у постійних погрозах, залякувані, цькуванні, застосовує фізичну силу, а також вчиняє перешкоди у користуванні зазначеним житлом. Вважає, що існують обґрунтовані ризики вчинення ОСОБА_2 в майбутньому домашнього насильства щодо заявника та її сина, а тому, просить суд вжити відповідні обмежувальні заходи та видати обмежувальний припис.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 липня 2019 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису задоволено частково.

Усунено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та її неповнолітньому синові ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перешкоди, які чиняться з боку ОСОБА_2 у користуванні майном, яке є об`єктом прав спільної сумісної власності квартирою АДРЕСА_2 , а також речами побутового вжитку, які знаходяться у ній, шляхом надання вільного та безперешкодного доступу до зазначеного житлового приміщення.

У решті вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Судові витрати віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 липня 2019 року по справі №607/10122/19 та прийняти постанову, якою заяву Заявника про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 задовольнити, посилаючись на те, що воно є незаконне, необґрунтоване та таким, що не відповідає обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, між нею та заінтересованою особою склалися неприязні стосунки через те, що останній упродовж тривалого часу вчиняє стосовно заявника психологічне, фізичне та економічне насильство, шляхом систематичних принижень, намагається зробити життя заявника у власному житлі нестерпним. Також, кілька років поспіль ОСОБА_2 чинить не лише щодо ОСОБА_1 , а і по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_3 психологічне насильство, що виявляється у постійних погрозах, залякуванні, цькуванні, застосовує силу, чиненні перешкод у користуванні житлом. Дитина постійно напружена, схвильована, перебуває у стресовому стані, не має бажання повертатись зі школи додому. Фізичне насильство відображається в тому, що ОСОБА_2 неодноразово застосовує до неї та сина силу. Психологічне насильство полягає в тому, що останній при щоденному спілкуванні із заявником веде себе агресивно по відношенню до неї, обзиває її нецензурними лайками, погрожує розправами, безпідставно обмежує заявника у користуванні її власним майном, зокрема, закриває на ключ і не дає їй можливості користуватись кімнатою, телевізором, меблями, речами домашнього вжитку. Вважає доведеним факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно заявника та їхнього сина, тому, є висока вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому, для забезпечення дієвого та ефективного захисту до кривдника необхідно застосовувати обмежувальний припис.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Майка М.Б. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.

ОСОБА_2 апеляційної скарги не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково заяву, суд першої інстанції виходив із того, що зацікавленою особою ОСОБА_2 визнано ту обставину, що він не має наміру допускати свою колишню дружину ОСОБА_1 та їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 до користування кімнатою АДРЕСА_2 . Щодо вимоги заявника в частині заборони ОСОБА_2 перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , та сина ОСОБА_3 суд відмовив виходячи з того, що у матеріалах справи відсутні докази щодо внесення до Єдиного державного реєстру випадків вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 стосовно своєї неповнолітньої дитини сина ОСОБА_3 , а також колишньої дружини ОСОБА_1 та притягнення його у зв`язку із цим до адміністративної відповідальності за ознаками статті ст.173-2 КУпАП. Не подані заявником й інші докази щодо чинення фізичного та психологічного насильства зі сторони ОСОБА_2 по відношенню до неї, а також до їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 , звернення із цього приводу у органи Національної поліції України, чи інші органи, що протидіють вчиненню домашнього насильства. Також, заявницею не надано суду доказів, які б підтверджували вчинення домашнього насильства з боку ОСОБА_2 стосовно неї у січні-лютому 2017 року, а також стосовно їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 у квітні 2019 року, заподіянні йому тілесних ушкоджень.

Колегія суддів, з даними висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони відповідають встановленим обставинам, зібраним по справі доказам, нормам матеріального та процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Яз зазначено в ст.350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Пунктом 1 частини 1 статті 350-2 даного Кодексу передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником у випадках, визначених Законом України Про запобігання та протидію домашньому насильству.

Заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису (ч.1 ст.350-3 ЦПК України).

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закону України Про запобігання та протидію домашньому насильству. Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 6, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України Про запобігання та протидію домашньому насильству домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь, а кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України Про запобігання та протидію домашньому насильству до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України Про запобігання та протидію домашньому насильству обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно приписів п.1 ч.1 ст.26 даного Закону право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник.

В ч.2 ст.26 вищезазначеного Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Частиною 3 даної статті визначено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України Про запобігання та протидію домашньому насильству визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України Про запобігання та протидію домашньому насильству визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 16 Закону передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізація, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 листопада 1988 року до 11 травня 2019 року.

Між заявником ОСОБА_1 та зацікавленою особою ОСОБА_2 існують неприязні відносини, часто виникають конфліктні ситуації з приводу проживання та користування кімнатою в гуртожитку АДРЕСА_2 , де зареєстровані сторони і їх неповнолітній син ОСОБА_3 .

Суд обґрунтовано задовольнив заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису щодо усунення перешкод заявниці та їх неповнолітньому сину у користуванні житлом, а також речами побутового вжитку, які знаходяться в спірній кімнаті, оскільки у судовому засіданні зацікавленою особою ОСОБА_2 визнано ту обставину, що він не має наміру допускати свою колишню дружину ОСОБА_1 та їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 до користування кімнатою АДРЕСА_2 .

Проте, у матеріалах справи відсутні докази щодо внесення до Єдиного державного реєстру випадків вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 стосовно неповнолітнього сина, а також колишньої дружини ОСОБА_1 та притягнення його у зв`язку із цим до адміністративної відповідальності за ознаками статті 173-2 КупАП.

Судом не здобуто жодного доказу щодо вчинення фізичного та психологічного насильства зі сторони ОСОБА_2 по відношенню до заявниці та їх неповнолітнього сина, тому суд підставно відмовив у вимозі заявника в частині заборони ОСОБА_2 перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 .

Аргументи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, який у повному обсязі з`ясував обставини справи, перевірив доводи сторін та надав їм належну оцінку.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 липня 2019 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 липня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 12 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді