ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«24» вересня 2019 року

м. Харків

справа № 635/6208/18-ц

провадження № 22ц/818/4785/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 , представник відповідача - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 липня 2019 року в складі судді Панас Н.Л.

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, який у подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка за життя залишила заповіт на ім`я ОСОБА_1

Зазначила, що після смерті ОСОБА_5 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де дізналась, що ОСОБА_5 складено заповіт на ім`я ОСОБА_3

Вказала, що заповіт ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_3 є недійсним, оскільки укладений під впливом обману.

Зазначила, що вона протягом 12 років спільно мешкала з сином померлої - ОСОБА_6 , з яким припинила стосунки у грудні 2012 року, однак продовжувала спілкування з його матір`ю, переїхала до неї на постійне проживання, вела спільне господарство та доглядала її у зв`язку з наявністю в ОСОБА_5 низки хронічних захворювань. Крім того, 05 вересня 2016 року ОСОБА_5 отримала закритий перелом шийки стегна, внаслідок чого майже не пересувалась.

Вказала, що була довіреною особою ОСОБА_5 , яка надала їй довіреність на представництво інтересів.

Зазначила, що син ОСОБА_5 - ОСОБА_6 приймав участь у антитерористичній операції, під час якої одержав контузію та поранення кінцівок. ІНФОРМАЦІЯ_2 він помер.

Вказала, що з лютого 2016 року з ОСОБА_6 проводилась соціальна робота, та він перебував на обліку у Центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Новобаварського району м. Харкова, де працювала відповідач ОСОБА_3

Зазначила, що ОСОБА_5 дуже довіряла ОСОБА_3 , вважала її доброзичливою та компетентною особою, отримувала її консультації з питань одержання соціальної допомоги, на її прохання ОСОБА_3 поклала на збереження у банківську ячейку її документи та гроші.

Вказала, що зі слів ОСОБА_5 їй відомо, що до неї додому приїжджав нотаріус, та вона підписала якісь документи для оформлення пенсії після смерті сина, проте про посвідчення заповіту ОСОБА_5 їй нічого не говорила.

Зазначила, що померла вважала її рідною людиною та завжди казала, що спадщина буде залишена їй.

Вказала, що заповіт ОСОБА_5 підписала під впливом обману з боку ОСОБА_3 , яка скористалась її безпорадним станом.

Просила визнати недійсним заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В. 17 липня 2017 року за реєстровим номером 1224, який отримано під впливом обману; стягнути з відповідача на її користь судові витрати у розмірі 704,80 грн.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 08 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено; судові витрати залишено за позивачем.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позбавити права на спадкування за заповітом ОСОБА_3 у зв`язку з нікчемністю оспорюваного заповіту від 17 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В., зареєстрованого у реєстрі за № 1224.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що оспорюваний заповіт складено з порушенням вимог щодо його посвідчення, оскільки ОСОБА_5 мала інвалідність другої групи за зором, у зв`язку з чим не могла самостійно прочитати текст оспорюваного заповіту, тому посвідчення заповіту мало відбуватись за участю двох свідків, отже заповіт є нікчемним, тому визнання його недійсним судом не вимагається; що вона з 2012 року мешкала разом з померлою, вела з нею спільне господарство, доглядала за нею, а тому має всі підстави ставити під сумнів дійсну волю померлої щодо заповідання майна відповідачу, яка є соціальним робітником, та будь-яких близьких стосунків з ОСОБА_5 не мала, а лише час від часу відвідувала її; що нотаріусом в один день посвідчено від імені ОСОБА_5 довіреність та заповіт на ім`я відповідача, у зв`язку з чим померла не могла усвідомлювати, що замість довіреності підписала заповіт; що ОСОБА_5 за станом здоров`я не могла рухатися, та судом неправомірно залишено без уваги обставини, за яких відбувалось посвідчення заповіту, та хто в цей день знаходився у квартирі разом з заповідачем і нотаріусом; що показання свідків не є належними та допустимими доказами у справі, оскільки стосуються лише обставин щодо догляду за померлою та взаємовідносин між нею та сторонами справи, а не обставин вчинення оспорюваного правочину.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надійшло.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що підстави для визнання оспорюваного заповіту недійсним як такого, що вчинений під впливом обману, відсутні, оскільки жодних належних та допустимих доказів цього позивачем не надано.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 листопада 2013 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ключніковою В.О. за реєстровим №3548, яким заповіла усе належне їй майно ОСОБА_1 (а. с.51).

04 лютого 2014 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом П`ятої Харківської державної нотаріальної контори Одрінською О.В. за реєстровим №5-73, яким заповіла усе належне їй майно сину - ОСОБА_6 (а. с.52).

У лютому 2015 року ОСОБА_6 призвано до лав Збройних Сил України по мобілізації. Він приймав участь в антитерористичній операції, під час якої одержав контузію та поранення кінцівок. Після повернення додому з лютого 2016 року з ним проводилась соціальна робота у Центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Новобаварського району м. Харкова (а. с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер (а. с.56).

Після смерті ОСОБА_6 його мати ОСОБА_5 перебувала у Центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Новобаварського району м. Харкова під соціальним супроводом у зв`язку з наявністю складних життєвих обставин (а. с. 12).

З виписних епікризів із медичної карти стаціонарного хворого травматологічного відділення хворого №9.13750 від 09 вересня 2016 року та №9.19231 від 30 грудня 2016 року вбачається, що ОСОБА_5 з 05 вересня 2016 року по 09 вересня 2016 року та з 21 грудня 2016 року по 30 грудня 2016 року перебувала на стаціонарному лікуванні у Обласній клінічній лікарні-Центрі екстреної медичної допомоги та медицини катастроф у зв`язку з переломом шийки лівого стегна (а. с. 10, 11).

17 липня 2017 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О.В. за реєстровим №1224, яким заповіла усе належне їй майно ОСОБА_3 (а. с. 54).

З тексту заповіту вбачається, що його на прохання заповідача записано нотаріусом з її слів за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, прочитано нею вголос і підписано особисто. Заповіт складено і підписано о 16 годині 55 хвилин в квартирі, яка є місцем проживання заповідача, за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з хворобою ОСОБА_5 .

Як вбачається з наданої приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О.В. копії реєстру для реєстрації нотаріальних дій від 17 липня 2017 року у цей день приватним нотаріусом здійснювалось посвідчення від імені ОСОБА_5 заповіту, а також довіреності та двох її копій. У зв`язку з хворобою ОСОБА_5 нотаріальні дії вчинено о 16-55 год. та 17-05 год. відповідно за місцем її мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 113).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (а. с.55).

24 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , у якій, зокрема, зазначила, що має намір звертатись до суду з питання оскарження права на спадкування ОСОБА_3 за заповітом, посвідченим 17 липня 2017 року (а. с. 6).

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, яким передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, якщо відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Зазначений висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року, справа № 515/1104/17, провадження № 61-38820св18; від 27 березня 2019 року, справа №491/1528/15-ц, провадження №61-23620св18.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

При цьому обман є навмисне цілеспрямоване діяння сторонньої особи щодо введення особи, яка вчиняє правочин, в оману щодо обставин, які мають істотне значення для вчинення такого правочину, що має бути підтверджено належними та допустимими доказами.

Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

При вчиненні правочину під впливом обману відбувається деформація волі особи внаслідок впливу на неї інших осіб.

При обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин.

Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину ; наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Таким чином, обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання правочину недійсним з підстав вчинення під впливом обману, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник не довели, що оспорюваний заповіт вчинено ОСОБА_5 під впливом обману. В своїх поясненнях в суді апеляційної інстанції вони посилалися на нікчемність правочину у зв`язку з тим, що ОСОБА_5 мала вади зору та не могла підписати договір, оскільки погано бачила. Також, на їх думку, вона не розуміла, що підписувала, так як в один день вона підписала довіреність та заповіт.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та її представник категорично заперечували проти таких пояснень позивача та її представника. При цьому акцентували увагу на тому, що в апеляційній скарзі та своїх поясненнях ОСОБА_1 та її представник змінили підстави позову. Замість підстави вчинення правочину під впливом обману, що зазначено в позові, в суді апеляційної інстанції вони посилаються на його нікчемність. На ці доводи та вимоги апеляційної скарги пояснили, що ОСОБА_5 була освіченою людиною. До останнього дня свого життя вела активну переписку, при цьому писала сама. З ОСОБА_3 ОСОБА_5 познайомилася у 2015 році під час оформлення соціальної допомоги її сину у Центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Новобаварського району м. Харкова та з цього часу між ними склалися дружні стосунки. ОСОБА_3 не є соціальним працівником, тому її матеріальна та інша допомога ОСОБА_5 була добровільною. Оформлення довіреності та заповіту було волевиявленням ОСОБА_5 Щодо відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 вона охарактеризувала їх як неприязні та пояснила, що ОСОБА_1 не проживала разом з ОСОБА_5 , будь - якої допомоги їй не надавала навіть тоді, коли ОСОБА_5 у грудні 2017 року впала та зламала руку.

Матеріали справи свідчать про те, що дійсно за життя ОСОБА_5 страждала від погіршення зору, внаслідок чого з 23 жовтня 2012 року їй присвоєна друга група інвалідності за зором безстроково, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК №182713 від 07 листопада 2012 року (а. с.76).

З копій медичної картки стаціонарної хворої ОСОБА_5 №3В2352 від 21 листопада 2012 року вбачається, що з 20 по 21 листопада 2012 року ОСОБА_5 перебувала у дорослому відділенні Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня» з діагнозом: зріла вікова катаракта обох очей, де їй проведено операцію та виписано з видужанням (а. с. 75).

Водночас, матеріали справи містять письмові заяви ОСОБА_5 від 18 листопада 2016 року, 16 грудня 2016 року, 25 травня 2017 року, 02 листопада 2017 року, що свідчить про те, що ОСОБА_5 мала можливість читати та писати.

Доказів того, що ці заяви написано не ОСОБА_5 , суду не надано.

Вже після встановлення у 2012 році інвалідності по зору, у 2013 році ОСОБА_5 складено заповіт на ім`я ОСОБА_1 , а у 2014 році - на ім`я ОСОБА_6 , які також прочитано та підписано особисто ОСОБА_5 , що позивачем не оспорюється. Крім того, 20 січня 2017 року ОСОБА_5 видано нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_1

Доказів того, що з часу посвідчення зазначених документів стан зору ОСОБА_5 погіршився настільки, що вона втратила можливість читати та не могла особисто прочитати заповіт 17 липня 2017 року, матеріали справи не містять.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що належних, допустимих та достатніх доказів того, що під час укладення заповіту волевиявлення ОСОБА_5 не було вільним та не відповідало її волі, що є відповідно до спеціальної норми частини 2 статті 1257 ЦК України підставою для визнання заповіту недійсним, ОСОБА_1 та її представником як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції не надано.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що оспорюваний заповіт відповідає внутрішній волі заповідача, складений та посвідчений нотаріусом з дотриманням вимог чинного законодавства, і порушень при його посвідченні не встановлено.

При цьому слід зазначити, що ОСОБА_1 не надано доказів порушення оспорюваним заповітом її прав як спадкоємця, оскільки заповіт ОСОБА_5 , складений у 2013 році на її ім`я, скасовано у зв`язку з посвідченням наступного заповіту у 2014 році на ім`я ОСОБА_6 в силу вимог частини 2 статті 1254 ЦК України. У разі визнання недійсним нового заповіту, складеного заповідачем, чинність попереднього не відновлюється, за винятком випадків, передбачених статтями 225 і 231 ЦК України. Таким чином, матеріали справи не містять відомостей щодо наявності у ОСОБА_1 права на спадкування, порушеного оспорюваним заповітом.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 25 вересня 2019 року.