КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8162/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м. Київ

Справа № 757/40392/18-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2018 року таухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 березня 2019 року, постановлені у складі суддіПідпалого В.В.,

про відмову в задоволенні заяв ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою,

встановив:

У серпні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою в розмірі 192 150 грн.

Одночасно позивач подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме майно: автомобіль марки BMW 320і, 2009 року випуску, що належить відповідачу ОСОБА_3, посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2018 року відкрито провадження у даній справі.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2018 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

27 березня 2019 року позивач ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно: машиномісце, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (паспорт громадянина України серії НОМЕР_5, виданий Шахтарським МВ УМВС України в Донецькій області 11.08.1998 року, РНОКПП НОМЕР_1), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Посилалась на те, що автомобіль, на який вона просила накласти арешт, можливо вже проданий відповідачем, проте оскільки у приватній власності відповідача також є машиномісце, просила накласти арешт на вказане майно.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 березня 2019 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалами від 18 серпня 2018 року та від 27 березня 2019 року ОСОБА_2 подала апеляційні скарги, в яких просить ухвали суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяви про забезпечення позову, посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Вказує, що судом першої інстанції в порушення ЦПК України повний текст оскаржуваних ухвал не був виготовлений та підписаний у строк, визначений законодавством та не направлений сторонам. Вказує, що ухвала суду від 18 серпня 2018 року була створена та внесена в автоматизовану систему документообігу Печерського районного суду м. Києва лише 18 квітня 2019 року, тобто через 9 місяців від дати її постановлення, а ухвала суду від 29 березня 2019 року внесена в автоматизовану систему документообігу лише 18 квітня 2019 року, тобто через 21 день.

Звертає увагу суду, що дата постановлення та підписання оскаржуваної ухвали від 18 серпня 2018 року є вихідним днем - субота. Таким чином, суд першої інстанції в порушення строків, визначених ч.1 ст. 153 ЦПК України не розглянув заяву про забезпечення позову протягом 9 місяців з дати її надходження.

Крім того, станом на дату подання апеляційної скарги відповідач в добровільному порядку борг не повертає, приховується, а його поведінка свідчить про небажання взагалі його повертати, а тому накладення арешту автомобіль марки BMW 320і, 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, що належить відповідачу, є адекватним заходом забезпечення майбутнього виконання рішення.

Враховуючи ту обставину, що в оскаржуваній ухвалі судом зазначено про необґрунтованість підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, хоча зважаючи на тривалий час відповідач в добровільному порядку не повертає борг та знає про подання позову до суду з метою повернення боргу, нею до суду 22.04.2019 року була подана заява про забезпечення доказів у справі, що підтверджує ухилення відповідача від повернення боргу та наявності ймовірності невиконання судового рішення у майбутньому або виникнення складнощів під час його виконання, оскільки відповідач перетинав кордон України з метою відпочинку, а по поверненні борг не повернув. Однак, заява про забезпечення доказів в строк визначений ч. 2 ст. 118 ЦПК України не розглянута.

Крім того, зі слів відповідача, ним був проданий автомобіль марки BMW 320і, 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3, з метою повернення боргу. Проте на час подання даної апеляційної скарги борг не повернутий, виявити місце знаходження автомобіля не видається можливим, тому вважати, що автомобіль був проданий, не достатньо підстав.

Враховуючи відсутність доказів, що могли б спростувати та/або підтвердити продаж відповідачем автомобіля марки BMW 320і, 2009 року випуску, а також те, що те, що тривалий час автомобіль не був в експлуатації через поломку двигуна, значних пошкоджень кузова, його вартість не є достатньою для погашення заборгованості. Тому доцільним є накласти арешт також на машиномісце, що належить на праві приватної власності відповідачу, оскільки у відповідача немає іншого майна, за рахунок якого можливо було б повернути борг шляхом його реалізації.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційних скарг, просила ухвали суду скасувати.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за його відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення позивача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвал суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу від 18 серпня 2018 року, суд першої інстанції виходив з того, що заява позивача не містить належного обґрунтування припущення та нових обставин про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його задоволення, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Постановляючи ухвалу від 29 березня 2019 року, суд першої інстанції виходив з того, що заява позивача не містить належного обґрунтування припущення та нових обставин, про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його задоволення, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

З виділених матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з даним позовом до відповідача ОСОБА_3, позивач ОСОБА_2 просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 192 150 грн., посилаючись на те, що нею було надано відповідачу в позику 7000 доларів США, що підтверджується розпискою від 4 серпня 2018 року, складеною відповідачем власноруч та в присутності двох свідків, згідно з якою відповідач зобов'язався повернути позивачу позику до 06 серпня 2018 року. Проте до цього часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову від 15 серпня 2018 року, ОСОБА_2 посилалась на те, що у власності відповідача є автомобіль марки BMW 320і, 2009 року випуску, який може бути відчужено на користь третіх осіб, та невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду. Належність відповідачу вказаного автомобіля підтверджується декларацією ОСОБА_3 за 2017 рік, що розміщена на сайті НАЗК. Крім того, станом на 15 серпня 2018 року відповідачем отримано завдаток за вказаний автомобіль, проте гроші відповідач позивачу не передав.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову від 27 березня 2019 року, ОСОБА_2 посилалась на те, що оскільки відповідач не повернув боргу у розмірі 7000 доларів США, а об'єкт нерухомого майна - автомобіль, на який вона просила накласти арешт можливо вже проданий, та у власності відповідача перебуває машиномісце, тому невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на це майно може в подальшому утруднити виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно п.п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З матеріалів справи вбачається, що предметом даного спору є вимоги про стягнення заборгованості за розпискою на загальну суму 7000 доларів США, що становить 192150 грн.

Враховуючи те, що факт звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості на загальну суму 7000 доларів США, розмір якої є значним, свідчить про наявність спору між сторонами, тому невжиття заходів забезпечення позову, як накладення арешту на майно відповідача, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Проте суд першої інстанції не звернув увагу та не в повному обсязі з'ясував обставини, за яких позивач просив вжити заходи забезпечення позову, та не дослідив питання відповідності та співмірності позовних вимог виду забезпечення позову.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст.260 ЦПК України ухвала суду, що викладається окремим документом, складається з описової частини із зазначенням суті клопотання та імені (найменування) особи, яка його заявила, чи іншого питання, що вирішується ухвалою, мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Проте, оскаржувані ухвали суду зазначеним вимогам закону не відповідають, оскільки не містять мотивів, з яких суд виходив, відмовляючи ОСОБА_2 в забезпеченні позову, та висновків щодо наявності обґрунтованих підстав для такої відмови.

З огляду на викладене, оскаржувані ухвали не можна визнати такими, що постановлені з додержанням вимог процесуального права і не можуть вважатися законними та обґрунтованими, а доводи апеляційних скарг в цій частині заслуговують на увагу суду.

В заявах про забезпечення позову позивач просить накласти арешт на: автомобіль марки BMW 320і, 2009 року випуску та машиномісце, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, що належать на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_3

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 вказує про те, що зі слів відповідача, ним був проданий автомобіль марки BMW 320і, 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 з метою повернення боргу.

З витягу з Єдиного державного реєстру МВС України від 05 вересня 2019 року, наданого позивачем до апеляційного суду, вбачається, що інформація відносно фізичної особи ОСОБА_3 про зареєстровані за ним автомобілі - відсутня.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 181743121 від 05.09.2019 року, відповідачу ОСОБА_3 належить на праві приватної власності машиномісце, загальною площею 18,5 кв.м, що розташоване за адресою: 01103, м.Київ, бульвар Дружби Народів, будинок 14-16, гараж 168.

За змістом п.п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, арешт може бути накладено лише на майно, яке належить на праві власності відповідачу.

Враховуючи, що доказів належності на праві власності відповідачу ОСОБА_3 автомобіля BMW 320і, 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3, на даний період часу матеріали справи не містять, то підстави, передбачені п.п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, для накладення арешту на зазначене майно у суду відсутні, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Разом з тим, заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на нерухоме майно, які просить вжити позивач, відповідають позовним вимогам та є співмірними. Відповідач ОСОБА_3, будучи власником майна, на яке може бути звернуто стягнення на стадії виконання рішення у разі задоволення позову, має можливість відчужити його на користь інших осіб. Враховуючи те, що між сторонами виник спір щодо стягнення суми боргу, є всі підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції не звернув увагу на зазначені обставини та безпідставно відмовив позивачу в задоволенні заяви.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим припущення позивача, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову, а тому заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на машиномісце, розташоване за адресою АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3, підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, оскаржувані ухвали не можуть бути визнані законними та обґрунтованими, оскільки прийняті з порушенням норм процесуального права, а тому підлягають скасуванню з прийняттям постанови, якою заяву ОСОБА_2 від 15 серпня 2018 року про забезпечення позову слід залишити без задоволення, а заяву від 27 березня 2019 року про забезпечення позову - задовольнити та накласти арешт на машиномісце, розташоване за адресою АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375- 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2018 року та ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 березня 2019 року - скасувати та прийняти постанову:

Заяву ОСОБА_2 від 15 серпня 2018 року про забезпечення позову - залишити без задоволення.

Заяву ОСОБА_2 від 27 березня 2019 року про забезпечення позову - задовольнити.

Накласти арешт на машиномісце, площею 18,5 кв., розташоване за адресою АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3.

Позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_4.

Відповідач: ОСОБА_3, місце проживання: АДРЕСА_2, паспорт серії НОМЕР_5, виданий 11 серпня 1998 року Шахтарським МВ УМВС України в Донецькій області, РНОКПП НОМЕР_1

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.