Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 640/15428/15-ц

провадження № 61-15110св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2017 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Кругової С. С., Колтунової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 18 березня 2014 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачеві грошові кошти у розмірі 200 000,00 грн, які останній зобов`язався повернути однак, не повернув. На неодноразові звернення позивача про повернення боргу ОСОБА_2 не реагує.

З урахуванням викладеного, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 200 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 01 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що надана суду копія розписки від 18 березня 2014 року не є договором позики, так як її зміст не відповідає вимогам статті 1046 ЦК України. Із тексту розписки не вбачається ні строку, ні порядку повернення грошових коштів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2017 року рішення Київського районного суду міста Харкова від 01 грудня 2015 року скасовано. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 18 березня 2014 року у сумі 200 000,00 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що наявність між сторонами правовідносин з приводу придбання частки у статутному фонді підприємства не виключає виникнення між ними інших правовідносин, а саме правовідносин із договору позики.

Розписка, яка є предметом спору, містить умови щодо повернення коштів, тому є борговою, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач повернув позивачу отримані у борг кошти.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2017 року, рішення Київського районного суду міста Харкова від 01 грудня 2015 року залишити в силі.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не взяв до уваги, що розписка підтверджує, що ОСОБА_1 передав грошові кошти з конкретною метою, а саме для ведення спільного бізнесу, в якості оборотних коштів, а не в борг.

Умова розписки про те, що грошові кошти передаються на зворотній основі, визначала тільки те, що позивач ОСОБА_1 мав право повернути внесені ним у спільну діяльність грошові кошти виключно у якості прибутку від такої діяльності.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 18 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Київського районного суду міста Харкова.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 04 жовтня 2017 року справу призначено до розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року матеріали цивільної справи передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 10 червня 2019 року № 640/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-15110св18 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві - Курило В. П.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що згідно з копією розписки 18 березня 2014 року ОСОБА_2 отримав від фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 200 000,00 грн для ведення спільного бізнесу в якості оборотних коштів на поворотній основі.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником ОСОБА_2 від позивача певної грошової суми. Оскільки матеріали справи не містять доказів на спростування факту отримання відповідачем грошових коштів, колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про те, що позивач є кредитором ОСОБА_2 , якому останній надав боргову розписку від 18 березня 2014 року про отримання ним у борг 200 000,00 грн із обов`язком повернути вказану суму коштів.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли правовідносини з договору позики, у зв`язку із чим із боржника на користь кредитора підлягає стягненню сума отриманих в борг коштів.

Доводи касаційної скарги про те, що між сторонами виникли правовідносини не за договором позики зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 10 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило