Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 332/4028/15

провадження № 61-33386св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича на рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 липня 2017 року у складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Маловічко С. В., Кримської О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 20 квітня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 13 436,00 доларів США зі сплатою 12,5% річних строком до 21 квітня 2014 року.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитом, згідно з яким до позивача перейшло право вимоги, в тому числі, й за вказаним вище кредитним договором, укладеним із ОСОБА_1

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань, внаслідок чого станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 344 242 грн 36 коп., з яких: 188 136 грн 52 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 156 105 грн 84 коп. - заборгованість за відсотками, яку позивач просив стягнути з ОСОБА_1 у повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем останній платіж здійснено 01 січня 2012 року, а з цим позовом банк звернувся лише 01 вересня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 25 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ДельтаБанк» задоволено частково, рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 195 214 грн 23 коп., з яких заборгованість за кредитом становить 74 156 грн 67 коп., заборгованість за процентами - 121 057 грн 56 коп. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що кредитний договір було укладено строком до 21 квітня 2014 року, останній платіж було здійснено 01 січня 2012 року, а позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права 01 вересня 2015 року, отже, в межах трирічного строку позовної давності щодо відповідних чергових платежів, а тому сума заборгованості за кредитом, яка підлягає стягненню у загальному розмірі становить 195 214 грн 23 коп. за період з 01 вересня 2012 року по 28 липня 2015 року (станом, який зазначений в розрахунку заборгованості).

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи касаційних скарг

У серпні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило змінити рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову та задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі.

Касаційна скарга банку мотивована тим, що за кредитним договором, яким встановлено кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі, починається після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, і закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору, а тому позовні вимоги підлягають повному задоволенню, оскільки банк звернувся до суду в межах строку позовної давності.

Також у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ подав касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якій просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про пропуск банком строку позовної давності, оскільки такий збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто з моменту порушення його прав, а тому враховуючи, що останній платіж був здійснений 01 січня 2012 року, а з позовом банк звернувся лише 01 вересня 2015 року, відсутні підстави для задоволення позову.

Узагальнені доводи осіб, які подали заперечення на касаційну скаргу

У жовтні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, у яких просив касаційну скаргу банку відхилити, скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, а банком пропущено строк позовної давності для стягнення кредитної заборгованості.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року та від 31 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній вище справі за касаційними скаргами ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 й витребувано справу

№ 3332/4028/15 із Заводського районного суду м. Запоріжжя.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 червня 2018 року справа № 3332/4028/15 передана до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 06 червня 2019 року справу № 3332/4028/15 призначено судді-доповідачеві Бурлакову С. Ю.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 20 квітня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір

№ 0, за яким останній отримав кредит у розмірі 13 436,00 доларів США, зі сплатою 12,5% річних на строк до 21 квітня 2014 року.

Відповідно до пункту 1.2.2 кредитного договору відповідач зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 21 квітня 2014 року.

Відповідно до додатку № 1 до договору графіку погашення кредиту позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту у термін, передбаченим графіком, тобто періодичними щомісячними платежами, кожний з яких становить 159,95 доларів США.

Відповідно до пунктів 1.3.1, 1.3.3, 1.3.4 нарахування процентів за цим договором здійснюється щомісяця в останній робочий день поточного місяця, методом факт/ 360 відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України та чинного законодавства України. Строк сплати процентів встановлено з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти.

У пункті 5.5 кредитного договору сторонами погоджено, що у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту (основної суми) та/або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору та/або у випадку порушення позичальником та/або заставодавцем та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного з банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку, встановленому розділом 11 цього договору.

У розділі 11 кредитного договору сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у пунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом

31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником вимоги про дострокове повернення кредиту. При цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення з інших підстав протягом 41 календарних днів з дати направлення, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення про дострокове повернення кредиту від банку.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, зокрема й за кредитним договором № 0 від 20 квітня 2007 року.

Отже, згідно з положеннями статей 512, 514 ЦК України новим кредитором за цими зобов`язаннями стало ПАТ «Дельта Банк».

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 подав до суду заперечення на позовну заяву, у яких просив застосувати строк позовної давності та відмовити у позові.

Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ «Дельта Банк» посилалося на те, що ОСОБА_1 належним чином умови кредитного договору не виконує, останні платежі зі сплати суми кредиту здійснив 01 січня 2012 року, у зв`язку з чим виникла заборгованість як за тілом кредиту, так і за процентами, яка відповідно до наданого позивачем розрахунку складає 344 242 грн 36 коп., з яких: тіло кредиту - 188 136 грн 52 коп., відсотки - 156 105 грн 84 коп. за період з 19 грудня 2011 року по 28 липня 2015 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» не підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Виходячи з викладеного, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про часткове задоволення вимог банку в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитом у сумі 74 156 грн 67 коп. за період з вересня 2012 року, у межах трирічного строку позовної давності за кожним окремим платежем, враховуючи, що до суду позивач звернувся у вересні 2015 року, до квітня 2014 року, до моменту закінчення дії договору та, відповідно, нарахування щомісячних платежів за кредитом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами, суд апеляційної інстанції виходив із того, що 01 вересня 2015 року позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права в межах трирічного строку позовної давності щодо відповідних чергових платежів, а тому сума заборгованості за відсотками, яка підлягає стягненню, становить

121 057,56 грн за період з 01 вересня 2012 року по 28 липня 2015 року (відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості).

Однак такий висновок апеляційного суду є помилковим, оскільки відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) після спливу визначеного договором строку кредитування або у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі

№ 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки строк кредитного договору № 0 сплив 21 квітня

2014 року, то право на нарахування відсотків за користування кредитними коштами припинилось 21 квітня 2014 року. Суд апеляційної інстанції цієї обставини не врахував.

Ураховуючи, що фактичні обстави справи встановлені не в повному обсязі, оцінка доказам не надана, суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень позбавлений можливості ухвалити рішення

по суті.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки апеляційний суд не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, зокрема не визначився з періодом, за який слід стягувати відсотки за користування кредитними коштами, а відтак - і з розміром стягуваних відсотків, не перевірив доводи і надані сторонами докази, то ухвалене ним судове рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню в частині стягнення відсотків з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В частині вирішення позовних вимог щодо стягнення тіла кредиту рішення апеляційного суду слід залишити без змін, оскільки в цій частині воно ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Також колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В. В. без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича залишити без задоволення, а касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 липня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Дельта Банк» відсотків за користування кредитом в сумі 121 057 грн 56 коп. за період з 01 вересня 2012 року до

28 липня 2015 року скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У частині вирішення позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованості за тілом кредиту у сумі 74 156 214 грн 23 коп. рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 липня 2017 року залишити

без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев В. М. Коротун
В. П. Курило