Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 639/1751/16-ц

провадження № 61-30120св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Кривцової Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - П'ята Харківська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - П'ята Харківська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частину квартири у порядку спадкування за заповітом, витребування майна із чужого незаконного володіння за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 лютого 2017 року у складі судді Труханович В. В. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 березня 2017 року у складі колегії суддів: Малінської С. М., Бровченка І. О., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - П'ята Харківська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частину квартири у порядку спадкування за заповітом, витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що 02 червня 2009 року ОСОБА_4 склала заповіт на все своє майно на її користь. Внаслідок цього раніше складений ОСОБА_4 28 грудня 2001 року заповіт на користь ОСОБА_2 втратив чинність.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 вересня 2010 року, що набрало законної сили, у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту від 02 червня 2009 року на користь ОСОБА_1 відмовлено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавець ОСОБА_4 померла.

13 листопада 2009 року вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, у звязку з чим було відкрито спадкову справу.

Після смерті ОСОБА_4 залишилася спадщина у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 липня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено, визначено що частки спадкодавця ОСОБА_5 та спадкодавця ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 складають по 1/2 частині на кожного, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування після померлого ОСОБА_5 , та право власності на 1/2 частину вказаної квартири у порядку спадкування після померлої ОСОБА_4 .

У подальшому на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 17 листопада 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано на ім`я останньої.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2014 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 липня 2011 року скасовано в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у задоволені позову в цій частині йому відмовлено.

ОСОБА_1 зазначала, що ОСОБА_2 , який не мав право власності на 1/2 частину спірної квартири після смерті ОСОБА_4 , відчужив її ОСОБА_3 , тому зазначена частина квартири підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просила суд: витребувати 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом від 02 червня 2009 року після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Витребувано у добросовісного набувача ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що при відчуженні нерухомого майна ОСОБА_2 не був власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яка за життя належала ОСОБА_4 . Разом з тим суд вважав, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, оскільки набула право власності на це майно відповідно до відплатного договору купівлі-продажу квартири від 17 листопада 2011 року, укладеного між нею та ОСОБА_2 . При цьому у суду відсутні відомості про те, що вона знала, що ОСОБА_2 не є власником цього майна.

Проте належна ОСОБА_1 1/2 частина спірної квартири була відчужена ОСОБА_2 без її згоди як спадкоємця, а тому в силу пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України позивач має право витребувати майно у добросовісного набувача, оскільки майно вибуло поза його волею, а спадщина належить спадкоємцю з часу її відкриття (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Крім того, суд зазначив, що позивач для захисту свого порушеного права звернулась до суду з позовом у межах строку позовної давності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 березня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , та ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 лютого 2017 року змінено в частині витребування у добросовісного набувача ОСОБА_3 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , відмовлено у цій частині у задоволенні позовних вимог.

У решті рішення суду залишено без змін.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння,виходив із того, що спірна квартира є однокімнатною, тобто у розумінні статті 183 ЦК України є неподільною річчю. Отже, витребувати 1/2 частину квартири із володіння будь-якої особи є неможливим, а тому звернення до суду з вимогою про витребування майна із чужого незаконного володіння є неналежним способом судового захисту.

При цьому відповідно до положень статті 358 ЦК України ОСОБА_1 має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права шляхом пред`явлення відповідного позову до інших співвласників спірної квартири.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

ОСОБА_1 судові рішення не оскаржила.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 639/1751/16-ц з Жовтневого районного суду м. Харкова.

Зупинено виконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 березня 2017 року до закінчення касаційного розгляду.

У вересні 2017 року справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що вона є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , яку придбала на підставі договору купівлі-продажу від 17 листопада 2011 року. Право власності зареєстровано в установленому законом порядку. Під час оформлення правочину вона не знала про те, що стосовно цієї квартири існують судові спори.

Таким чином, з моменту продажу квартири, а саме з листопада 2011 року ОСОБА_1 могла дізнатися про порушене право або мала таку можливість. Однак з 2011 року до 2016 року позивач не зверталася до неї з приводу порушення її прав або до суду, тому заявник вважає, що строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, сплив, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

При цьому незрозуміло, на підставі чого апеляційний суд встановив те, що позивач дізналась про продаж спірної квартири ОСОБА_2 17 листопада 2011 року з рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 липня 2011 року, яке було ухвалено за чотири місяці до укладення договору купівлі-продажу, та оскаржила його у 2014 році до Апеляційного суду Харківської області, що також не відповідає дійсності.

Основним аргументом, на який посилаються суди щодо строку позовної давності, є те, що позивач дізналась про порушене право лише при розгляді справи між нею та ОСОБА_2 .

Проте 07 грудня 2012 року представник позивача - ОСОБА_7 , яка представляла інтереси ОСОБА_1 у справі про визнання недійсним заповіту, ознайомилась з матеріалами справи. Отже, позивач дізналася про своє порушене право у грудні 2012 року, а з цим позовом звернулась до суду лише 22 лютого 2016 року, тобто зі спливом встановленого законодавством трирічного строку позовної давності.

Крім того, суди не врахували, що позивач зазначала, що між нею та ОСОБА_2 ще з 2009 року були судові спори, пов`язані з встановленням права власності на спірну квартиру.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У вересня 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом чи за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У частині першій статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Судом установлено, що 02 червня 2009 року ОСОБА_4 склала заповіт на все своє майно на ім`я ОСОБА_1 , який не змінено та не скасовано.

Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Отже, єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_1 , яка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, у зв`язку з чим було заведена спадкова справа № 860/2009.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 22 березня 2016 року державним нотаріусом П'ятої Харківської державної нотаріальної конториОдрінською О. В. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано за іншою особою (а.с. 68).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17 листопада 2011 року, укладеним між ОСОБА_2 (продавцем) та ОСОБА_3 (покупцем), останній на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку. (а.с. 102-104).

У статті 57 ЦПК України 2004 року передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 ЦПК України.

Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 липня 2011 року визначено, що частки спадкодавця ОСОБА_5 і спадкодавця ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 складають по 1/2 частині квартири на кожного.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . ( а.с. 11-12)

Проте рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2014 року вказане рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 липня 2011 року скасовано в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину спірної квартири АДРЕСА_1 за вищевказаною адресою у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у задоволені позову в цій частині йому відмовлено.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 липня 2011 року залишено без змін ( а.с. 13-14).

Також вищезазначеним рішенням апеляційного суду встановлено, що 02 червня 2009 року ОСОБА_4 склала заповіт на все своє майно на ім`я ОСОБА_1 Зазначений заповіт від 02 червня 2009 року недійсним не визнаний, тому відповідно до передбаченої у статті 204 ЦК України презумпції правомірності цього правочину та згідно з частиною другою статті 1254 ЦК України він скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Внаслідок цього складений ОСОБА_4 . 28 грудня 2001 року на користь позивача ОСОБА_2 заповіт втратив свою чинність, тому відсутні підстави для визнання за ним права власності у порядку спадкування 1/2 частки спірної квартири, яка належала ОСОБА_4 на день її смерті.

Таким чином, у разі скасування незаконного судового рішення, на підставі якого особа набула право власності, воно не породжує правових наслідків, оскільки відпала правова підстава набуття права власності за цим рішенням

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-63цс15.

Отже, суди дійшли правильного висновку, що при відчуженні нерухомого майна ОСОБА_2 не був власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яка за життя належала ОСОБА_4 .

Крім того, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина друга статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Судом установлено, що спірна квартира є однокімнатною, тобто у розумінні статті 183 ЦК України є неподільною річчю. Отже, витребувати 1/2 частину квартири, яка не виділена в натурі, із володіння будь-якої особи неможливо.

Таким чином, суди дійшли вірного висновку про те, що звернення до суду з вимогою про витребування 1/2 частини квартири є неналежним способом судового захисту.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Судом установлено, що про порушення свого права, а саме про те, що спірна квартира продана ОСОБА_2 , ОСОБА_1 дізналася під час розгляду справи за позовом ОСОБА_2 до неї про визнання заповіту недійсним, після чого остання звернулася до Апеляційного суду Харківської області з апеляційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 липня 2011 року.

Отже, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в межах строку позовної давності, тобто з часу, коли довідалася про порушене право і ОСОБА_3 не довела, що позивачка могла довідатися раніше. У цій частині її доводів суди надали належну правову оцінку.

Вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з`ясували обставини справи, надали належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Висновки суду першої інстанції у незміненій частині та висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 лютого 2017 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова