Справа № 396/901/19
Провадження № 2-о/396/28/19
РІШЕННЯ
Іменем України
26.09.2019 року Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Гарбуз Ольги Анатоліївни,

за участю секретаря судового засідання Пономаренко Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Новоукраїнка Кіровоградської області в режимі відеоконференцзв`язку, цивільну справу №396/901/19 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

Виклад позиції учасників справи.
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із даною заявою, якою просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме встановити факт загибелі її сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час виконання обов`язків військової служби 06.02.2015 року поблизу населеного пункту Чернухіно Попаснянського району Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
В обґрунтування заяви посилається на те, що її син 28.08.2014 року був призваний на військову службу Новоукраїнським РВК Кіровоградської області. Службу проходив у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 на посаді кулеметника-радіотелефоніста інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення, військове звання - солдат. Згідно з наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) №83 від 04.11.2014 р. та наказом керівника сектору «С» (по стройовій частині) від 08.11.2014 р. №98 її син із 06.11.2014 р. брав участь у бойових діях на території Донецької та Луганської областей, що велись з метою захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.
Вважає загальновідомим фактом збройну агресію РФ проти України, внаслідок якої загинув її син.
29.01.2015 року на підставі бойового розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 №8/15 від 29.01.2015 року її син разом з іншими військовослужбовцями в/ч пп НОМЕР_1 вибув до складу резерву керівника сектору «С». По прибуттю військовослужбовці були розподілені по різним взводним опорним пунктам та блок-постам. 06.02.2015 року під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Чернухіно Попаснянського району Луганської області її син загинув у результаті розриву снаряду, випущеного з танкової гармати у ході чергового наступу збройних формувань РФ на взводний опорний пункт українських сил.
Її звернення в порядку окремого провадження із даною заявою викликано тим, що вона має на меті визначення статусу сина ОСОБА_2 , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією та іншими нормами міжнародного права.
Просить встановити юридичний факт загибелі її сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час виконання обов`язків військової служби 06.02.2015 року поблизу населеного пункту Чернухіно Попаснянського району Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, внаслідок чого було порушено невід`ємне право на життя її сина, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Вказала, що встановлення факту загибелі сина внаслідок саме військової агресії Російської Федерації, можливе лише у судовому порядку, оскільки в інший спосіб встановити такий факт чинним законодавством України не передбачено.

Заяви (клопотання) учасників справи.
Заявник та її представники в судове засідання не з`явились по невідомим суду причинам, про день та час розгдяу справи в режимі відеоконференцзв`язку повідомлені у встановленому законом порядку. Подано клопотанння представником позивача-адвокатом Ганчук П.Я. про розгляд у відсутність. В попередніх судових засіданнях заявлені вимоги представники підтримали просили задовольнити за обставин викладених в заяві.

Представники заінтересованих осіб - Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації в судове засідання не з`явились, будь-яких заяв, клопотань, відзиву, пояснень щодо заяви суду не надавали, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням від 15.08.2019 року.

Від Міністерства соціальної політики України до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника.

11.06.2019 року надійшло клопотання від представника заявника адвоката Макаревича К.В. про розгляд справи в режимі відеоконференцзв`язку.

Інші процесуальні дії у справі.
Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2019 року, цивільна справа № 396/901/19, передана в провадження судді Новоукраїнського районного суду Кіровоградськоїобласті Гарбуз О.А.

Ухвалою від 03.06.2019 року було відкрито окреме провадження по справі та призначено справу до розгляду, розгляд справи відкладався через відсутні повідомлення заінтнресованої особи.

Ухвалою від 18.06.2019 року задоволено клопотання представника заявника адвоката Макаревича К.В. про розгляд справи в режимі відеоконференцзв`язку.

Фактичні обставини встановлені судом, зміст правовідносин та висновки суду.
Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доводиться матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . (а.с. 22-23)

Згідно витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 21.03.2015 року (а.с.24), смерть солдата ОСОБА_2 , кулеметника-радіотелефоніста інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення в/ч НОМЕР_1 , який загинув 06.02.2015 року по причині розтрощення голови, ушкодження головного мозку внаслідок військовх дій від вибухів та осколків, смерть пов`язана із виконанням обов`язків вйськової служби.
28.08.2014 року ОСОБА_2 був призваний на військову службу Новоукраїнським РВК Кіровоградської області. Службу проходив у військовій частині Польова пошта НОМЕР_1 , що підтверджується (а.с. 24).
Згідно довідки від 03.04.2015 року МО України (а.с.25), солдат ОСОБА_2 , кулеметник-радіотелефоніст інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення, брав безпосердню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 10.03.2015 року виданого віддіром ДРАЦС Новоукраїнського РУЮ в Кіровоградській області, ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_2 місце смерті с. Чернухіно Луганська область (а.с. 59).

Відповідно до витягу із протоколу № 2179 від 15.06.2015 року засідання Центрального військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, поранення ОСОБА_2 , 1990 року народження «розтрощення голови», підтвердженно лікарським свідоцтвом про смерть №319/л від 03.05.2015 року Дніпропетровського обласного бюро СМЕ, свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 від 10.03.2015 року виданого віддіром ДРАЦС Новоукраїнського РУЮ в Кіровоградській області. Травма та причина смерті - так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби (а.с. 60)

Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та висновки суду.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

За змістом частини першої статті 293 ЦПК України (далі - ЦПК України) окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України в порядку окремого провадження встановлюються факти, що мають юридичне значення.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про оборону України» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховної Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

У відповідності до ст. 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон № 1669-VII), який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 року № 405/2014.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до абзацу другого Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 року №145-VІІІ, зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.

Верховною Радою України прийнято постанову від 17.03.2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Верховна Рада України 15 квітня 2014 року прийняла Закон «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», що стосувався АРК та м. Севастополя, відповідно до ст.2 якого, ним визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації.
Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-УІІІ було затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому, зокрема, зазначено, що Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором.
Верховна Рада України Постановою від 21 квітня 2015 року №337-УІІІ схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві Парламенту України також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України.
27.04.2015 року постановою Верховної Ради України затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення).

Указом Президента України від 24.09.2015 року № 555 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затверджено Воєнну доктрину України, в якій визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Крім того, Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року № 129-VІІІ законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.

Обставини, які свідчать про факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, що його закріплено державою на законодавчому рівні та на підставі ч. 3 ст. 82 ЦПК України не потребують доказуванню.

Конституція України визначає, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55).

Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.

Суд встановив, що загальновідомим є факт, що стосовно України Російською Федерацією вчиняється збройна агресія - це підтверджується численними статтями та документами, які містяться в матеріалах справи (а.с. 26-48), також вказаний факт визнається і державними органами в своїх нормативно-правових актах, а саме: Кабінетом Міністрів України в постанові від 20.08.2014 року №413, постанові від 16.05.2018 року №368 та ін.; Верховною Радою України в Законі України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» та ін.; Верховним Судом у постановах винесених за результатами розгляду справ № 363/2981/16-ц, № 428/12368/16-ц.
Тому, суд вважає встановленим факт, що смерть сина заявниці, який загинув при виконанні обов`язку військової служби в зоні АТО поблизу населеного пункту Чернухіно Попаснянського району Луганської області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Факт, який просить встановити заявниця дійсно потребує судового підтвердження, не є помилковим, і не суперечить статті 124 Конституції України статті 256 ЦПК України 2004 року, оскільки заявниця довела, що для встановлення цього юридично значимого для неї факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вона, через дії Російської Федерації, вимушено бере участь.
Також, незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на наступне.
По-перше, вказана норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження.
По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України.
Таким чином, встановлені судом обставини загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період його участі у Антитерористичній операції, при виконанні обов`язків військової служби, дослідивши нормативно-правові акти, які підтверджують факт збройної агресії Російської Федерації проти України, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення.

Компенсацію судових витрат віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 211, 258, 259, 263-265, 268, 273, 315-319, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язків військової служби 06.02.2015 року поблизу населеного пункту-с. Чернухіно Попаснянського району Луганської області Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Кропивницького апеляційного суду через Новоукраїнський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: О. А. Гарбуз