Постанова

Іменем України

19 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 619/2094/16-ц

провадження № 61-15300св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , нотаріус Дергачівської державної нотаріальної контори Якименко Олена Іванівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , нотаріус Дергачівської державної нотаріальної контори Якименко О. І., в якому просила встановити факт постійного проживання її зі спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 22 березня 2016 року державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Якименко О. І. та зареєстроване в реєстрі за № 1-282; скасувати рішення державного нотаріуса Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Якименко О. І. від 22 березня 2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько ОСОБА_3 помер. Спадкоємцями першої черги після його смерті є вона та її рідна сестра - відповідач ОСОБА_2 Після смерті батька відкрилась спадщина, зокрема житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належав йому на праві власності на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва будинку, посвідченого Дергачівською державною нотаріальною конторою 04 липня 1963 року за реєстровим № 2366. Адреса реєстрації місця проживання спадкодавця ОСОБА_3 на час відкриття спадщини: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 фактично проживав з нею за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки вона до моменту смерті останнього здійснювала за ним догляд, а потім його поховання.

08 лютого 2016 року вона звернулась до Дергачівського районного суду Харківської області з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, заінтересованою особою вказані: ОСОБА_2 та Дергачівська державна нотаріальна контора.

Під час розгляду зазначеної справи державний нотаріус Дергачівської державної нотаріальної контори О. І. Якименко видала свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я відповідача ОСОБА_2 , зареєстроване в реєстрі за №1-282, а також прийняла рішення про державну реєстрацію речових прав та обтяжень за № 28861475 від 22 березня 2016 року.

За таких обставин вважає, що зазначеним правочином були порушені її права спадкоємця після смерті її батька ОСОБА_3 на спадкове майно за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 листопада 2016 року позов задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 22 березня 2016 року державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Якименко О. І. та зареєстроване в реєстрі за № 1-282 - в 1/2 частині.

Скасовано рішення нотаріуса Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Якименко О. І. від 22 березня 2016 року № 28861475 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати за сплату судового збору у розмірі 826,82 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт постійного проживання спадкодавця разом з позивачем є доведений. Спадкодавець ОСОБА_3 на момент смерті протягом двох тижнів постійно проживав з позивачем. Будь-яких мінімальних обмежень строку, протягом якого особа повинна проживати за певною адресою, щоб вважатись такою, що проживає там постійно, статті 29, 1268 ЦК України не містять. Оскільки позивач ОСОБА_1 на час відкриття спадщини проживала зі спадкодавцем, із заявою про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась, тому відповідно до вказаної норми частини третьої статті 1268, статті 1270 ЦК України районний суд вважав доведеним факт прийняття нею спадщини.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 листопада 2016 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанцій мотивовано тим, що позивач не надала до суду безспірних доказів про те, що спадкодавець ОСОБА_3 мешкав у неї на день смерті постійно. Спадкодавець ОСОБА_3 нетривалий час проживав разом з позивачем, реєстрація постійного місця проживання у ОСОБА_3 не змінилася і залишилася за іншої адресою. Той факт, що відповідач доглядала за ОСОБА_3 під час його хвороби у контексті нетривалого проживання разом з позивачем не є безспірним доказом про зміну ОСОБА_3 свого постійного місця проживання і що він постійно проживав на день своєї смерті разом з позивачем, безспірних доказів про наявність такої домовленості позивач до суду не надала.

Короткий зміст вимог наведених у касаційній скарзі

У січні 2017 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року та залишити в силі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 листопада 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції не застосував статтю 29 ЦК України та неправильно застосував статтю 1268 ЦК України. Спадкодавець переїхав до позивача добровільно, потребував постійного її догляду, нікуди не виїздив, не збирався виїздити та не міг це зробити. Він не змінював місце свого проживання. Отже, на момент відкриття спадщини спадкодавець проживав разом з позивачем постійно, а не тимчасово.

Обставини, що спадкоємець на день смерті спадкодавця постійно проживав разом з останнім підтверджується наступними письмовими доказами: актом депутата Козачолопанської селищної ради від 17 листопада 2011 року, актом депутата Козачолопанської селищної ради від 11 червня 2015 року, довідкою виконкому Козачолопанської селищної ради № 462 від 09 серпня 2016 року. Відповідач також визнала факт, що позивач на день смерті спадкодавця проживала разом з батьком. Вона також визнала, що батько бажав переїхати проживати саме до мене, потребував постійного догляду, проживав у позивача, на її думку, приблизно тиждень до смерті.

Аргументи учасників справи

У березні 2017 року ОСОБА_2 подала заперечення до суду касаційної інстанції, в якому просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні касаційної скарги, а рішення апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року залишити без змін.

Заперечення мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надала до суду безспірних доказів про те, що батько мешкав у неї на день смерті постійно. Спадкодавець нетривалий час проживав разом з нею, реєстрація постійного місця проживання у ОСОБА_3 не змінилася і залишилася за іншою адресою. Той факт, що ОСОБА_1 доглядала за ОСОБА_3 під час його хвороби у контексті нетривалого проживання разом з позивачем не є безспірним доказом про зміну ОСОБА_3 свого постійного місця проживання, і що він постійно проживав на день своєї смерті разом з ОСОБА_1

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2017 року відкрито касаційне оскарження та витребувано справо.

У березні 2017 року матеріали цивільної справи № 619/2094/16-ц надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Підпунктом 4 пунктом 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2019 року матеріали цивільної справи № 619/2094/16-ц надійшли до Верховного Суду.

06 червня 2019 року матеріали цивільної справи передані доповідачу.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є доньками ОСОБА_3 , та є спадкоємицями першої черги після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, зокрема у вигляді жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де й було зареєстроване його постійне місце проживання на день відкриття спадщини.

Після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , до нотаріальної контори 24 лютого 2010 року надійшла заява від доньки померлого ОСОБА_2 про прийняття спадщини за законом.

Оскільки ОСОБА_2 звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у передбачений законом строк, вважається такою, що прийняла спадщину.

22 березня 2016 року ОСОБА_2 нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Якименко О. І. було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Для проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 22 березня 2016 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 28861475 за ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦПК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи оскаржене рішення, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про недоведеність заявлених позивачем позовних вимог з урахуванням наступного.

Позивачем не доведений факт проживання її батька разом із нею на момент відкриття спадщини, та як наслідок прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_3 відповідно до положень частин третьої та п`ятої статті 1268 ЦК України.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.

Висновки Верховного Суду

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат