Справа № 752/4184/19
Провадження № 2/752/4158/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

27.09.2019 року Голосіївський районний суд міста Києва

у складі головуючого по справі судді - Шкірай М.І.

за участю секретаря - Бондар І.Ю.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з матір`ю, -

Встановив

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просила суд визначити місце проживання їхньої спільної малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом нею, як матір`ю.

Позов обґрунтовує тим, що під час розірвання шлюбу, спору між позивачем та відповідачем щодо місця проживання їхньої спільної малолітньої дитини з матір`ю не виникало. Дитина постійно проживає з матір`ю та перебуває на її повному забезпеченні та вихованні. При цьому, місце проживання та перебування відповідача як батька дитини їй невідоме, аліменти він сплачує нерегулярно,у зв`язку з чим його внесено до Єдиного реєстру боржників. Окрім того, між позивачем та відповідачем укладено нотаріальний договір (є чинним), яким визначено місце проживання дитини після розірвання шлюбу - місце проживання ОСОБА_1 . Разом з тим, приймаючи Закон України від 03.07.2018 № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28.08.2018, законодавець не врахував положення сімейного законодавства щодо можливості добровільного договірного врегулювання між батьками питання утримання спільних дітей (у тому числі, щодо визначення місця проживання дитини), що призвело до неможливості для позивача реалізувати положення вказаного закону.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.03.2019 року у даній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено її до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

В підготовче засідання сторони не з`явились, позивач подала до суду заяву про проведення підготовчого судового засідання без її участі.

В підготовчому засіданні 24.06.2019 року було ухвалено закрити підготовче провадження у справі та призначити її до розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 25 липня 2019 року на 12. год. 30 хв.

У зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання 25 липня 2019 року, розгляд справи по суті було перенесено на 27 вересня 2019 на 10 год. 00 хв.

27 вересня 2019 року позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та просила прийняти у справі заочне рішення.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся у визначеному процесуальним законодавством порядку, заява про розгляд справи за його відсутності суду не надходило, причин неявки суду не повідомив.

Враховуючи те, що у справі достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи та, враховуючи положення статей 280-281 Цивільного процесуального кодексу України постановити заочне рішення у справі.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої, восьмої статті 7 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів.

Відповідно до статті 155 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно з частиною першою, четвертою статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

За приписами частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За приписами частини першої-другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, що ратифікована Україною 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому, у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Судом встановлено, що позивач та відповідач з 09.10.2009 року перебували у шлюбі та мають спільну дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07.06.2017 у справі № 752/8967/17 (набрало законної сили 19.06.2017) розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. Дитина постійно проживала та проживає з матір`ю.

Позивачем подані суду належні та допустимі докази на підтвердження того, що вона має постійне місце роботи, майно та доходи, що в сукупності свідчить про її спроможність самостійно на належному рівні утримувати малолітню дитину. Тож, позивач має усі необхідні умови для проживання дитини та нормального гармонійного розвитку і забезпечення. Окрім того, позивач постійно піклується про дитину, бере участь у духовному та фізичному розвитку дитини (поза шкільного навчання дитина відвідує додаткові гуртки та спортивні секції).

Натомість, згідно наявних у справі доказів, інформація про відповідача внесено до Єдиного реєстру боржників та постановою державного виконавця від 15.08.2017 у виконавчому провадженні 54503301 накладено арешт на все його майно як боржника. Належних та допустимих доказів на спростування наведеного, а також на підтвердження наявності належних умов для утримання дитини, відповідачем суду не подано.

Окрім того, між позивачем та відповідачем 03.07.2017 року укладено договір № 1423, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рубльовою К.О., пунктом 2.1. якого визначено, що сторони домовилися про те, що місце проживання дитини після розірвання шлюбу є місце проживання Сторони 1 ( ОСОБА_1 ). Вказаний договір є чинним.

Таким чином, відповідач фактично визнав місце проживання дитини з матір`ю.

Разом з тим, Закон України від 03.07.2018 № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28.08.2018, для реалізації внесених ним до Сімейного кодексу України змін, вимагає наявності саме рішенням суду або висновку органів опіки та піклування щодо визначення (підтвердження) місця проживання дитини з одним із батьків.

Враховуючи викладені обставини та мотиви заявленого позову, у взаємозв`язку з наведеними нормами, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 10, 12, 13, 76-81, 83, 141, 258, 263-265, 273 ЦПК України, суд -

Вирішив

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя