Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 760/13374/14-ц

провадження № 61-19760св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - прокурор Солом`янського району міста Києва,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 грудня 2014 рокуу складі колегії суддів: Шахової О. В., Головачова Я. В., Поливач Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 про розірвання договору про спільну діяльність та зобов`язання вчинити певні дії, посилаючись на те, що 10 лютого 2014 року між нею та відповідачем було укладено договір про спільну діяльність, за яким сторони зобов`язалися шляхом об`єднання майна і зусиль спільно здійснювати роботи у сфері господарської діяльності, зокрема вона зобов`язалася в термін не більше 3-х днів з моменту підписання договору передати ОСОБА_2 частину житлового будинку під літерою «А» по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 - передати їй двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Крім того, відповідач повинен був перерахувати їй грошовий внесок в розмірі 70 000 грн, однак не зробив цього. В порушення умов договору ОСОБА_2 самовільно зайняв житловий будинок, стверджує, що він сплатив внесок і є власником домоволодіння як фактичний інвестор будівництва. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила: визнати за нею право власності на житловий будинок під літерою «А» загальною площею 761,7 кв. м по АДРЕСА_1 як на окрему одиницю нерухомого майна; визнати за нею право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 ; зобов`язати ОСОБА_2 передати їй за актом приймання-передачі вказаний житловий будинок, який був переданий йому на підставі договору про спільну діяльність від 10 лютого 2014 року.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 липня 2014 року у складі судді Кізюн Л. І. позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок під літерою «А» загальною площею 761,7 кв. м по АДРЕСА_1 як на окрему одиницю нерухомого майна, який складається з: перший поверх - коридор 2-1 площею 8,6 кв. м, кухня 2-2 площею 12,4 кв. м, коридор 2-3 площею 4,2 кв. м, котельня 2-4 площею 4,5 кв. м, ванна 2-5 площею 8,8 кв. м, житлова кімната 2-6 площею 31,9 кв. м, житлова кімната 2-7 площею 62,2 кв. м, хол 2-8 площею 39,2 кв. м, сходи II площею 13,2 кв. м, житлова кімната 2-9 площею 27,6 кв. м, галерея І площею 40,6 кв. м, сходи III площею 9,7 кв. м, гараж IV площею 41,5 кв. м; другий поверх - житлова кімната 2-10 площею 39,9 кв. м, хол 2-11 площею 38,6 кв. м, житлова кімната 2-12 площею 13,4 кв. м, житлова кімната 2-13 площею 13,3 кв. м, хол 2-14 площею 40,8 кв. м, санвузол 2-15 площею 7 кв. м, коридор 2-16 площею 17,5 кв. м, житлова кімната 2-17 площею 20,2 кв. м, житлова кімната 2- 18 площею 24,7 кв. м, підсобне приміщення 2-19 площею 3,9 кв. м, підсобне приміщення 2-20 площею 7,2 кв. м, житлова кімната 2-21 площею 24,3 кв. м, житлова кімната 2-22 площею 12,5 кв. м, житлова кімната 2-23 площею 16,1 кв. м, підсобне приміщення 2-24 площею 9 кв. м, сходи V площею 8,7 кв. м, сходи VI площею 12 кв. м; третій поверх - житлова кімната 2-25 площею 43,9 кв. м, сходи VII площею 9,8 кв. м; підвал - сходи VIII площею 8,4 кв. м, приміщення IX площею 19,9 кв. м, приміщення X площею 27,9 кв. м, сходи XI площею 4,4 кв. м, сходи XII площею 2,9 кв. м, приміщення XIII площею 12,3 кв. м, приміщення XIV площею 18,7 кв. м, а також надвірні будівлі та споруди: гараж літерою «И»; споруди №№ II, III, IV, V, VI, VII, 2, 3. В задоволені решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва. ОСОБА_2 не виконав належним чином своїх зобов`язань за договором про спільну діяльність щодо сплати внеску, що призвело до порушення прав ОСОБА_1 як власника 59/100 частин спірного домоволодіння, яке складається з двох відокремлених житлових будинків. Оскільки згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 07 листопада 2013 року № 1393 з технічної точки зору можливо виділити позивачу її частку у вказаному нерухомому майні - житловий будинок літерою «А» та відповідні надвірні будівлі та споруди, то позов у цій частині є обґрунтованим. В задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити у зв`язку з їх недоведеністю.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 грудня 2014 року апеляційну скаргу прокурора Солом`янського району міста Києва задоволено. Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 липня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволені позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що укладений між сторонами договір про спільну діяльність не є документом, який підтверджує факт реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна. Позивачем не надано доказів на підтвердження набуття нею права власності на новостворене нерухоме майно, яке виникає з моменту його державної реєстрації. Будівництво спірного об`єкта (житлового будинку) є самочинним, оскільки здійснювалося з порушенням вимог земельного та містобудівного законодавства - за відсутності дозвільних документів та з використанням земельної ділянки не за її цільовим призначенням. Колегія суддів погодилася з доводами апеляційної скарги про те, що обраний позивачем спосіб судового захисту суперечить вимогам закону, оскільки питання щодо набуття позивачем права власності не було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про порушення права особи. Задовольняючи позов та визнаючи за позивачем право власності на житловий будинок, суд першої інстанції фактично ухвалив рішення, яке стосується інтересів Київської міської ради як власника земельної ділянки, на якій знаходиться будинок, та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві як органу, на який покладено обов`язок приймати в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У червні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 грудня 2014 року, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 липня 2014 року залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що вона не була належним чином повідомлена судом апеляційної інстанції про розгляд справи, що є порушенням її права на доступ до правосуддя та ефективний захист. Апеляційним судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Солом`янського районного суду міста Києва.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 квітня 2018 року справу № 760/13374/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення (частина четверта статті 401 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Частиною четвертою статті 411 ЦПК України передбачено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 158 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року) розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб (стаття 27 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частин третьої-шостої статті 74 ЦПК України 2004 року судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. Особи, які беруть участь у справі, а також свідки, експерти, спеціалісти і перекладачі можуть бути повідомлені або викликані в суд телеграмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

За змістом частини першої статті 169, частини першої статті 305 ЦПК України 2004 року суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 жовтня 2014 року справу призначено до розгляду на 12 листопада 2014 року з викликом осіб, які беруть участь у справі.

Судову повістку про розгляд справи 12 листопада 2014 року ОСОБА_1 не отримала, що підтверджується поверненим до суду повідомленням про вручення поштового відправлення з відміткою служби поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (аркуш справи 75).

Розгляд справи апеляційним судом було відкладено на 02 грудня 2014 року (день ухвалення оскаржуваного рішення). Судові повістки про виклик в суд були надіслані особам, які беруть участь у справі, 12 листопада 2014 року (аркуш справи 81).

Однак в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо отримання ОСОБА_1 повістки про виклик до суду на 02 грудня 2014 року.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що позивач була належним чином повідомлена судом апеляційної інстанції про розгляд справи.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Таким чином, суд апеляційної інстанції порушив право ОСОБА_1 знати про час і місце судових засідань (частина друга статті 6 ЦПК України 2004 року), що є порушенням права на доступ до правосуддя та статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня2017 року).

Вказане відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, наведеному у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 14-280цс18.

Апеляційний суд розглянув справу за відсутності позивача ОСОБА_1 , належним чином не повідомленої про дату, час і місце судового засідання, про що остання зазначає у касаційній скарзі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про наявність обов`язкових підстав для скасування рішення суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд до цього ж суду.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 грудня 2014 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов