РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2019 року

м. Рівне

Справа № 564/1034/19

Провадження № 22-ц/4815/1292/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів:Хилевича С. В., Шимківа С. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Остапенка Володимира Сергійовича на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 22 липня 2019 року у складі судді Олійник П.В., ухвалене в м. Костопіль Рівненської області о 16 год. 07 хв., повний текст рішення складено 26 липня 2019 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що від шлюбу у них з відповідачем народилось двоє дітей - донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу з відповідачем 14.09.2008 року діти повністю знаходяться на її утриманні. Відповідач їздить на заробітки до Республіки Польща, де працює офіційно зварювальником та має стабільний дохід близько 30000 грн. щомісяця, а тому має змогу платити аліменти на утримання дітей в мінімальному рекомендованому розмірі аліментів на одну дитину, що становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 2500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 22 липня 2019 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі по 1500 гривень щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 квітня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі по 2000 гривень щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 квітня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Допущено негайне виконання рішення суду в межах платежу за один місяць. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 768,40 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом обов`язком батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття, та обґрунтовано тим, що відповідач є фізично здоровою особою працездатного віку та спроможний і зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей незалежно від працевлаштування, наявності постійного заробітку чи доходу. Часткове задоволення позову зумовлене врахуванням принципу рівності обов`язків батьків по утриманню дітей, а також тією обставиною, що платник аліментів офіційно не працює з березня 2019 року.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, представника ОСОБА_2 - адвокат Остапенко В.С. оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на порушення судом норм, що регулюють оцінку доказів, оскільки судом в якості доказу заробітку його довірителя взято до уваги довідку про роботу і дохід у 2018 році, тоді як аліменти стягнуто з квітня 2019 року, а тому довідки вичерпали свою дію і не мають доказового значення. Пояснює, що з березня 2019 року його довіритель перебуває на території України, є безробітним та знаходиться у пошуках постійної роботи. Пояснює, що позивач, відповідач та їхні діти проживають у помешканні, яке на праві приватної власності на лежить матері відповідача, і всі витрати по утриманню дітей нарівні з позивачкою несе так само і відповідач. Звертає увагу, що при захворюванні дочки сторін ОСОБА_4 саме відповідач сплатив кошти в сумі 1236,24 грн. за медичне обслуговування та придбання ліків; перед новим навчальним роком відповідачем частково придбано необхідне для дітей шкільне приладдя, одяг тощо. Зазначає, що позивачка має постійне місце роботи, де отримує стабільний заробіток, та, окрім цього, періодично виїздить на заробітки за кордон, а діти в цей час перебувають на повному одноосібному утриманні відповідача. Акцентує увагу на тому, що позивачкою не надано жодних доказів про власні доходи, що може свідчити про замовчування розміру щомісячного заробітку та в цілому - зловживання процесуальними правами. Доводить, що стягнення аліментів у визначеному судом розмірі суперечить встановленому законом прожитковому мінімуму на дитину відповідного віку, є завищеним та надуманим. Покликаючись на порушення місцевим судом принципу рівності обов`язків обох батьків по утриманню дітей та покладення такого обов`язку утримання дітей лише на батька, просить рішення суду першої інстанції змінити, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі по 850,00 гривень щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з

17 квітня 2019 року, та на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі по 1100,00 гривень щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 квітня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 14.09.2018 року розірвано (а.с. 9-10).

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 22.03.2007 року (а.с 7) та дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 08.08.2013р. (а.с. 6).

У свідоцтвах про народження обох дітей відповідач записаний батьком.

Як встановлено судом та підтверджено відповідачем у апеляційній скарзі, сторони та їхні діти проживають разом та зареєстровані за однією адресою.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У зв`язку з наведеними нормами, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про стягнення аліментів з відповідача в розмірі половини прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ч.1 ст. 182 СК України, при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд приходить до переконання, що стягнення аліментів в сумі 1500 грн. та 2000 грн. на неповнолітніх дочку та сина відповідає чинним нормам Сімейного кодексу України та не порушує прав відповідача як платника аліментів.

Доводи представника відповідача про те, що його довіритель не може сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, оскільки не працює офіційно, апеляційним судом відхиляються як такі, що не можуть слугувати підставою для зменшення розміру аліментів, оскільки за положеннями сімейного законодавства обов`язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину є абсолютним. Суд також враховує, що платник аліментів є фізично здоровою особою працездатного віку, володіє певним фахом, що в сукупності не обмежує його в можливості працевлаштуватися таким чином, щоб мати фінансову можливість забезпечувати своїх неповнолітніх дітей на належному рівні.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька, при чому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює дані правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання, що визначений місцевим судом розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачки на неповнолітніх дітей є достатнім та справедливим.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом

на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Остапенка Володимира Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 22 липня 2019 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2019 року.

Головуючий підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Хилевич С. В.

підпис Шимків С. С.

Копія вірна: суддя Рівненського

апеляційного суду Ковальчук Н. М.