ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2019 року м. Чернівці

Справа № 715/552/18

Провадження №22-ц/822/714/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Половінкіної Н.Ю.

секретар: Андрушків Н.С.

за участю: представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_7, відповідача - ОСОБА_2 , його представника - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 травня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної часткової власності, виділ частки в натурі та припинення права спільної сумісної власності на нього, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні, головуючий у І-й інстанції - Цуренко В.А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної часткової власності, виділ частки в натурі та припинення права спільної сумісної власності на нього.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є власником 7/16 частин нерухомого майна, яке розташоване по АДРЕСА_1 , та 7/16 частин земельної ділянки, на якій розташоване вказане нерухоме майно в с. Димка Глибоцького району Чернівецької області, загальною площею 0,1979 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер - :01:002:0336. На підставі рішення суду він зареєстрував своє право власності на вказану частину нерухомого майна (7/16 частин). До складу нерухомого майна відповідно до технічного паспорту відноситься: житловий будинок; літня кухня - літ. «Б»; гараж літ. «В»; сараї літ. «Г», «Д», «Е»; убиральня літ «Ж»; огорожа № 1, 2, 3, 5: колодязь № 4.

Зазначав, що після визнання судом за ним права власності на частки нерухомого майна та земельної ділянки відповідач відмовляється у позасудовому порядку вирішити питання спільного користування майном. Фактично відповідач не користується цим майном, а він не може вирішити питання добудови, перебудови чи реконструкції нерухомого майна.

Вказував на те, що він не має житла та земельної ділянки, а відповідач має окремий власний житловий будинок та земельні ділянки, тому ним було запропоновано відповідачу сплатити його частку у спільному майні. Однак відповідач відмовився від даної пропозиції. Спільне користування нерухомим майном та земельною ділянкою неможливе, оскільки вирішувати будь-які питання щодо умов користування та розпорядження нерухомим майном без згоди відповідача він не може.

Просив поділити нерухоме майно по АДРЕСА_1 , до складу якого відноситься: житловий будинок; літня кухня - літ. «Б»; гараж літ. «В»; сараї літ. «Г», «Д», «Е»; убиральня літ «Ж»; огорожа № 1, 2, 3, 5: колодязь № 4 та земельну ділянку площею - 0,1979 га, цільове призначений - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:002:0336 між ними в натурі та припинити право спільної власності на вказане майно.

В травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні.

В обґрунтування вимог посилався на те, що на теперішній час він проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 і зареєстрований за вказаною адресою.

Зазначав, що при поділі житлового будинку та земельної ділянки володіння та користування вказаним майном буде неможливим. На одному подвір`ї буде два співвласники, а створити з будинку та виділити дві повноцінні житлові квартири, виходячи із часток кожного із співвласників та технічної будови будинку, неможливо, що зможе підтвердити судова будівельно-технічна експертиза.

Припинення права відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди співвласнику, ні членам його сім`ї, оскільки відповідач довгий час проживає за кордоном, має там сім`ю, житло і не претендує на вказане майно.

Просив припинити право власності ОСОБА_4 на 7/16 частин та визнати за ним право власності на вказану частку.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково, в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Поділено нерухоме майно, а саме: житловий будинок та господарські будівлі і споруди, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0,1979 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер -:01:002:0336, яка розташована в с. Димка Глибоцького району Чернівецької області , виділивши ОСОБА_4 у житловому будинку літ. АДРЕСА_1 : 1-1 частину веранди площею 2,76 кв.м., 1-2 кухня площею 14,9 кв.м., 1-4 кімната площею 8,9 кв.м., літня кухня літ. «Б», гараж літ. «В».

ОСОБА_2 виділено у житловому будинку літ. «А» АДРЕСА_1 : 1-1 частину веранди площею 3,54 кв.м., 1-2 коридор площею 11,0 кв.м., 1-4 кімната площею 16,7 кв.м., сарай літ. «Г», сарай літ. «Д», сарай літ. «Е».

Залишено в спільному користуванні криницю № 4 та огорожу № 1-2; № 3 ; № 5.

Поділено земельну ділянку площею 0,1979 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер - :01:002:0336, яка розташована в с. Димка Глибоцького району Чернівецької області згідно варіанту № 1 проекту розподілу висновку судової інженерно-технічної експертизи № 439 від 14 лютого 2019 року, та виділено ОСОБА_4 земельні ділянки площею 0,0332 га та 0,0359 га, а ОСОБА_2 - земельну ділянку площею 0,0889 га, залишивши у спільному користуванні земельну ділянку площею 0,0399 га.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 різницю вартості часток в розмірі 5 457 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На зазначене рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на те, що рішення суду першої є незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, що судова інженерно-технічна експертиза, яка розроблена на основі ДБН Б.2.2.-12:2018 «Планування і забудова території», є незаконною, оскільки ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 серпня 2018 року зупинено дію Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлового-комунального господарства України від 23 квітня 2018 року № 100 «Про затвердження ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій».

Дана експертиза не довела можливості поділу в натурі даного об`єкту на окремі квартири, оскільки відповідно до ДБН В.2.2-15-2005 «Будинку і споруди. Житлові будинки. Основні положення», які чинні на відміну від вище зазначених норм, в п.2.22 вказано: у квартирах повинні бути передбачені такі приміщення: житлові кімнати і підсобні приміщення - кухня, передпокій, санвузли, внутрішньо квартирні коридори, вбудовані комори, антресолі, літні приміщення тощо, чим був позбавлений цих благ.

Вказує на те, що він проживає в даному будинку, обробляє земельну ділянку, ОСОБА_4 не є членом однієї сім`ї, не проживає спільно і не веде спільне господарство, не бере участі у витратах, яких потребує утримання власності, не здійснює капітальний ремонт житлового будинку. Позивачем не надано жодного доказу, що апелянт не користується зазначеним майном, а позивач не має змоги вирішити питання добудови, перебудови чи реконструкції нерухомого майна.

Неможливість користування та спільного володіння майном полягає в тому, що експертиза залишила подвір`я для спільного користування колодязем та вбиральнею, що призведе у майбутньому до ще більших сутичок між ними та негативно відобразиться на його здоров`ї.

Припинення права ОСОБА_4 на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди ні співвласнику, ні членам його сім`ї, оскільки йому належить на праві приватної власності земельна ділянка розміром 0,25 га по АДРЕСА_1 , а на кошти, які вніс апелянт на депозитний рахунок суду, можливо збудувати на зазначеній земельній ділянці нове домоволодіння.

На апеляційну скаргу позивач ОСОБА_4 подав відзив, в якому просить відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно можливо розділити в натурі пропорційно частками сторін, суду не надано належних і допустимих доказів неможливості спільного володіння та користування майном.

Однак повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності належить 7/16 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Відповідно до технічного паспорту садибного (індивідуального) житлового будинку 9/ 16 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 (а.с.10).

Також встановлено, що рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 11 лютого 2013 року, яке набрало законної сили, визнано частково недійсним Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЕ №364588, виданий Димківською сільською радою Глибоцького району 15 січня 2009 року на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1979 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд кадастровий номер :01:002:0336 в частині 7/16 часток. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 7/16 частин земельної ділянки загальною площею 0,1979 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Димка Глибоцького району, кадастровий номер :01:002:0336.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Визначення спільної часткової власності наведене в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке становить єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частиною першою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (частина друга статті 364 ЦК України).

Частиною другою статті 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (частина перша статті 183 ЦК України).

Системний аналіз статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, тому суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 1622/16834/12 (касаційне провадження № 61-4936св18).

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо наявності технічної можливості розділити в натурі спірне нерухоме майно пропорційно їх часткам у будинку, з огляду на таке.

Висновком № 439 від 14 лютого 2019 року, складеним судовим експертом Юзвенко Р.В. на виконання ухвали Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 грудня 2018 року, визначено два варіанти поділу житлового будинку та земельної ділянки (а.с.91-126).

06 травня 2019 року експертом Лобовим А.І. на замовлення ОСОБА_4 складено звіт №12-05/2019 - ОБ про результати технічного обстеження будівельних конструкцій одноквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 . Висновком зазначеного звіту встановлено, що наявні пошкодження окремих конструкцій у вигляді тріщин на день обстеження не утворюють критичних дефектів для об`єкту і не загрожуватимуть його фізичному існуванню, як такому, якщо будуть своєчасно усунуті під час ремонту і реконструкції.

Технічний стан і об`ємно-планувальні рішення будинку сприятливі для влаштування в стінах будинку і веранди дверних прорізів для влаштування додаткового окремого входу до новоутвореної квартири з іншого місця на подвір`ї будинку. Це не матиме негативного впливу на існуючі конструкції і технічний стан будинку, якщо при цьому його конструкції будуть виконані і забезпечені пропозиції, що наведені в даному технічному звіті, а також забезпечений максимально-можливий рівень якості виконання ремонтно-будівельних робіт.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року (з наступними змінами і доповненнями) «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справи про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що виходячи зі змісту ст. 115 ЦК України, це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Згідно з технічним паспортом, виданим Глибоцьким комунальним БТІ Чернівецької області та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 має загальну площу 57,8 кв.м, житлову - 25,6 кв. м та складається із двох кімнат: 8,9 кв. м, 16,7 кв.м, і підсобних приміщень: коридору (11,0 кв. м), кухні (14,9 кв. м), веранди - 6,3 кв.м, загальною площею 32,2 кв. м.

З положень ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки.» видно, що у квартирах повинні бути передбачені такі приміщення: житлові кімнати і підсобні приміщення - кухня, передпокій, санвузли, внутрішньоквартирні коридори, вбудовані комори, антресолі, літні приміщення тощо (пункт 2.22).

Площа загальної кімнати в однокімнатній квартирі повинна бути не меншою 15 кв. м, в інших квартирах - не менше 17 кв. м. Мінімальна площа спальні на одну особу - 10 кв. м, на дві - 14 кв. м. Мінімальна площа кухні в однокімнатній квартирі - 7 кв. м, у дво- та більше кімнатних - 8 кв. м (пункт 2.24).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не звернув уваги на вищезазначені вимоги та при поділі залишив ОСОБА_2 частину веранди, коридор площею 11,0 кв.м та кімнату площею 16,7 кв.м, залишивши його без кухні. Крім того, літню кухню також розподілив позивачу ОСОБА_4 .

Також зазначеною експертизою зобов`язано переобладнати кухню поз. 1-2 в житлову кімнату, а кімнату 1-3 переобладнати в кухню з встановленням кухонної печі і в коридорі 1-6 встановити кухонну піч.

Отже, з огляду на технічні характеристики спірного будинку, в силу нормативних вимог до переобладнання приміщень житлового будинку, технічно неможливим є влаштування жилих приміщень відповідних площ та двох кухонь площею 7 кв.м та шириною 1,8 кв.м.

Враховуючи вищезазначені вимоги законодавства, правові позиції суду касаційної інстанції, колегія суддів вважає, що переобладнання жилих приміщень у нежитлові, а саме, єдиної житлової кімнати в кухню, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, а саме, кухні поз. 1-2 в житлову кімнату, завдасть неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

Крім того, у висновку зазначено, що для відповідності вимогам будівельних норм слід провести ремонтно-будівельні роботи. Однак суд у рішенні не зазначив, хто саме має здійснити визначені у висновку експерта ремонтно-будівельні роботи.

Разом з тим, згідно із статтею 318 ЦК України усі суб`єкти права власності є рівними перед законом, у тому числі й учасники спільної часткової власності. За таких обставин, покладення обов`язку щодо влаштування переобладнань на відповідача, без зазначення способу та вартості переобладнання, є порушенням принципу рівності суб`єктів права власності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 також посилається на те, що визначені судом частки у спільному майні за розміром не відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення зазначив, що майно можливо розділити в натурі пропорційно часткам сторін, однак в резолютивній частині стягнув на користь апелянта 5 457 грн в рахунок вартості його частки.

Отже, проведення поділу з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників із присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась, проведено без зазначення про це у мотивувальній частині рішення з викладенням конкретних обставин та відповідних мотивів такого поділу. Стягнувши грошову компенсацію, суд в рішенні не зазначив про зміну часток у праві власності на будинок (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-12цс13 від 03 квітня 2013 року).

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилання на те, що визначені судом частки у спільному майні за розміром та вартістю не відповідають розміру часток співвласників у праві власності, є обгрунтованими.

Вищезазначене свідчить про неможливість здійснення реального поділу в натурі існуючого спірного будинку із дотримання чинних норм та правил, ураховуючи те, що такий поділ призведе до порушення прав відповідача, який позбавляється можливості володіти і користуватися жилим приміщенням будинку як цілісним об`єктом, оскільки виділена йому частина житлового приміщення не містить кухні, крім того, для відокремлення частин будинку він зобов`язаний здійснити капітальні переобладнання, що не відповідає інституту поділу нерухомого майна в натурі.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.п. «а» п.п. 12, 14 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» та п.п. 6,7 постанови Пленуму Верховного Суду від 04 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавтства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» про те, що при поділі будинку в натурі, що є спільною частковою власністю, суди повинні мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом або за технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири, які відповідають розміру їх часток у приватній власності.

Зазначеними нормами передбачено, що поділ (виділ частки) майна, що є об`єктом спільної часткової власності, в натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників. Виходячи зі змісту цих норм, поділ (виділ частки) є можливим якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень будинку.

В порушення вищезазначених роз`яснень закону судом першої інстанції залишено у спільному користуванні співвласників колодязь та вбиральну, що можливо в даному випадку при встановленні порядку користування приміщеннями будинку, однак такий позов сторонами не заявлено.

Оскільки провести реальний розподіл спірного будинку між двома співвласниками з дотриманням будівельних норм неможливо, а запропоновані експертом варіанти поділу будинку, виходячи з конструктивних особливостей та планування, визначені з відхиленням від чинних вимог ДБН, колегія суддів вважає, що правові підстави для задоволення позову про поділ в натурі частини нерухомого майна відсутні.

За вказаних обставин, відсутні підстави для здійснення поділу в натурі земельної ділянки, призначеної для обслуговування жилого будинку і господарських споруд, оскільки відсутня можливість здійснити реальний поділ такого будинку.

З огляду на обставини справи, пропорційно й обґрунтовано оцінивши права співвласників на користування власним майном, апеляційний суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, скасування в цій частині ухваленого судового рішення та постановлення нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про поділ майна, виділ частки в натурі та припинення права спільної власності.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 про необгрунтованість рішення суду про відмову у його зустрічному позові до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні, колегія суддів вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Частиною першою статті 365 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18).

Оскільки припинення права власності на належну ОСОБА_4 частку нерухомого майна, який іншого житла у власності не має, завдасть йому істотної шкоди та порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні цих вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині задоволення первісного позову ОСОБА_4 про поділ майна, виділ частки в натурі та припинення права спільної власності заслуговують на увагу, та з урахуванням зазначених норм права, враховуючи обставини справи, висновки суду першої інстанції в цій частині не відповідають встановленим обставинам справи.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна, виділ частки в натурі та припинення права спільної власності, відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, слід скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 травня 2019 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про поділ майна, виділ частки в натурі та припинення права спільної власності скасувати. У задоволенні цих вимог відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 27 вересня 2019 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

Н.Ю. Половінкіна