Справа № 465/2252/19 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/1724/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року м. Львів

Справа № 465/2252/19

Провадження № 22-ц/811/1724/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Мікуш Ю.Р.

секретар Бадівська О.О.

за участю ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2019 року в складі судді Ванівського Ю.М.

у справі

за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до відкриття провадження у справі,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, та просив заборонити директору Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» або особі, яка виконує його обов`язки, а також іншим посадовим особам Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» вчиняти будь-які дії, спрямовані на припинення трудових правовідносин між Львівським комунальним підприємством «Львівелектротранс» та ОСОБА_1 , - до вирішення спору (справи) по суті.

Оскаржуваною ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2019 року в задоволенні заяви відмовлено.

Вказану ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

В своїй апеляційній скарзі вказує, що ухвала суду є незаконною та необгрунтованою. Зазначає, що по відношенню до нього посадовими особами Львівського комунального підприємства Львівелектротранс вчинялись дискримінаційні дії з метою примусити його відмовитися від захисту своїх прав та законних інтересів. Зокрема, прийняття відповідачем спірного наказу № 89 від 22.03.2019 року, вчинялися у зв`язку із скороченням посади начальника юридичного відділу, що вело до звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказує, що дана обставина є такою, що ускладнювала або робила неможливим ефективний захист, або поновлення порушених (оспорюваних) прав та інтересів, за захистом яких він має намір звернутися до суду. Звертає увагу апеляційного суду на те, що якщо б його було звільнено з роботи, тоді вирішення даного спору по суті втратило б будь-який сенс, бо в такому випадку відповідач самостійно створив би подію припинення трудових відносин з ОСОБА_1 , як аргумент для захисту від даного позову, що у зв`язку з таким звільненням з роботи ОСОБА_1 не в стані буде ефективно виконувати функцію члена тендерного комітету, позаяк на нього не будуть поширюватися вимоги щодо конфіденційності та інші вимоги до члена тендерного комітету, які притаманні саме трудовим відносинам.

Просить ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 19.04.2019 року скасувати та постановити ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову судом першої інстанції зазначено, що вид забезпечення позову, який просить застосувати позивач, а також те, що в разі зобов`язання відповідача та інших осіб не чинити перешкод позивачеві у виконанні ним своїх попередніх трудових обов`язків, судом наперед буде надано правову оцінку оспорюваному наказу без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно із ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позову, в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони директору Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» або особі, яка виконує його обов`язки, а також іншим посадовим особам Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» вчиняти будь-які дії, спрямовані на припинення трудових правовідносин між Львівським комунальним підприємством «Львівелектротранс» та ОСОБА_1 до вирішення спору (справи) по суті.

В заяві про забезпечення позову, поданої 18.04.2019 року до пред`явлення такого, ОСОБА_1 зазначає, що має намір звернутися до суду з позовною заявою про визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 26.02.2019 №58 «Про попередження про скорочення штату та переведення працівників».

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до ч.4 ст. 152 ЦПК України у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Проте, ОСОБА_1 в порушення ч.4 ст. 152 ЦПК Ураїни не звернувся до суду з позовною заявою протягом десяти днів. Як вбачається з додаткових пояснень наданих в апеляційному суді, ОСОБА_1 звернувся лише 26 червня 2019 року до Сихівського районного суду м.Львова з позовною заявою до ЛКП «Львівелектротранс» про визнання протиправним та скасування наказу №89 від 22 березня 2019 року.

Окрім того, у відповідності до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», у справах про захист трудових чи корпоративних прав не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення про звільнення позивача з роботи та зобов`язання відповідача й інших осіб не чинити перешкод позивачеві у виконанні ним своїх попередніх трудових обов`язків, оскільки таким чином фактично ухвалюється рішення без розгляду справи по суті.

Згідно із ч. 6 ст. 153 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову в забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, а саме про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони директору Львівського комунального підприємства Львівелектротранс або особі, яка виконує його обов`язки, а також іншим посадовим особам директору Львівського комунального підприємства Львівелектротранс вчиняти будь-які дії спрямовані на припинення трудових правовідносин між Львівським комунальним підприємством Львівелектротранс та ОСОБА_1 до вирішення спору по суті.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням вимог закону, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2019 року

Головуючий

Судді: