Дата документу 03.10.2019 Справа № 320/3953/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 320/3953/19 Головуючий у 1 інстанції Іваненко О.В.
Провадження №22ц/807/2641/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Онищенка Е.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення відсутності підстав володіння та користування,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення відсутності підстав володіння та користування.

Ухвалою судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 травня 2019 року позов залишено без руху.

Ухвалою судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 червня 2019 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою судді, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 23 липня 2019 року та призначено справу до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 2 ЦПК України.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 23 липня 2019 року (а.с. 22-23) особам, які беруть участь у справі, надавався строк до 13 серпня 2019 року для надання можливих відзивів на вищезазначену апеляційну скаргу позивача.

Однак, в строк визначений судом на адресу апеляційного суду відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу, не надійшло.

В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В силу вимог ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог ч.3 ст. 185 ЦПК України позивач недоліки позовної заяви не усунула, ухвалу суду про залишення позовної заяви без руху не виконала.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на законі, а тому з ними не можна погодитися.

Залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без руху, суд першої інстанції в ухвалі від 28 травня 2019 року зазначив, що позовна заява не відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, зокрема зазначено, що позивачем не додано документів на підтвердження його ідентифікації, відсутні реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують позивача, відповідача; позивачем не сплачено судовий збір; позовні вимоги не відповідають способам захисту цивільних прав згідно ЦПК; відсутнє нормативне обґрунтування позовних вимог, тощо.

Слід зауважити, що відповідно до абз. 4 ч. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Перевірку обґрунтованості заявлених вимог суд має здійснювати в ході розгляду справи після вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Зазначені судом першої інстанції вимоги до змісту позовної заяви зводяться до покладення на позивача обов`язку доводити на стадії пред`явлення позову належність відповідачів, обов`язку дати детальну інформацію щодо різних аспектів та характеристик предмету спору, що законом не передбачено, оскільки ці питання можливо з`ясувати на відповідних стадіях розгляду справи після відкриття провадження у справі.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у тексті позовної заяви є посилання на докази, і що подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу.

Всі питання щодо наявності доказів, їх оцінка, належність і допустимість здійснюється судом за результатами розгляду справи.

Зазначені судом підстави повернення позовної заяви є необґрунтованими, оскільки питання щодо витребування доказів вирішується судом вже під час розгляду справи по суті, а не під час вирішення питання про відкриття провадження.

Таким чином, відсутність доказів на підтвердження вимог викладених у позовній заяві може бути підставою для відмови у позові, але аж ніяк не може бути підставою для повернення позовної заяви.

Також, судом першої інстанції не взято до уваги, що до позовної заяви від 22 травня 2019 року позивачем додано світлокопію пенсійного посвідчення, в якому зазначено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи, а тому на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» підлягає звільненню від сплати с удового збору.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , 11 червня 2019 року, в межах строку, встановленого судом, надала до суду заяву про усунення недоліків та клопотання, в якому зазначено серія та номер паспорту позивача.

А отже, переважна частина вимог ухвали суду скаржником була виконана, а тому при вирішенні даного питання, з метою сприяння учасникам справи у здійсненні ними своїх прав та обов`язків, суд не був позбавлений можливості продовжити строк виконання ухвали від 25 травня 2019 року, та запропонувати позивачу зазначити ціну позову. З огляду на це, повернення позову колегія суддів знаходить передчасним.

В силу вимог ст. 4 ЦПК України (право на звернення до суду за захистом): кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів; відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною; жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Отже, ухвала Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 червня 2019 року про визнання позовної заяви ОСОБА_1 неподаною та її повернення постановлена з порушенням вимог цивільного процесуального законодавства, не враховує практики ЄСПЛ, а тому згідно з пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Керуючись ст.ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 червня 2019 року про повернення позовної заяви - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 03 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: