Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 200/26173/15-ц

провадження № 61-11763св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Бєлік Андрій Сергійович,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - адвоката Бєліка Андрія Сергійовича на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року у складі судді Шевцової Т. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2019 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Є. В., про визнання квартири спільною частковою власністю, визнання права особистої власності на частину квартири, визначення порядку володіння та користування квартирою, усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення, визнання недійсним договору дарування квартири.

Позов мотивувала тим, що під час перебування у шлюбі із ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зінковою Ю. Є.

10 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є. В.

Зазначала, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, відчуження якої відбулося без її письмової згоди, тому договір дарування від 10 серпня 2015 року повинен бути визнаний недійсним.

Вказувала, що оскаржувана угода дарування квартири укладена на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року, яке було скасоване апеляційним судом Дніпропетровської області 22 грудня 2015 року.

Посилалася на положення статей 203, 215, 234, 368, 370, 372 ЦК України, статті 60, 68 СК України.

Ураховуючи уточнення до позовної заяви, ОСОБА_1 просила суд: визнати квартиру АДРЕСА_1 власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнати за кожним з них право власності на 1/2 частину зазначеної квартири, визначити порядок користування вказаною квартирою виділивши ОСОБА_1 в особисте користування житлову кімнату № 10 , виділити ОСОБА_2 в особисте користування житлові кімнати № 11 та № 14 , у спільному користуванні залишити допоміжні приміщення, а саме: № 1 та № 2 - коридори, № 6 - кухня, № 9 - ванна, № 8 - туалетна кімната, №№ 3, 4, 5, 7, 12, 13 - кладові, І, II - балкони, усунути їй перешкоди в користуванні спірною квартирою шляхом її вселення в це жиле приміщення, визнати недійсним та скасувати договір дарування квартири від 10 серпня 2015 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час розгляду справи зареєстрованим власником спірної квартири був ОСОБА_2 , право особистої власності якого на квартиру підтверджувалося рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року у цивільній справі № 175/2655/15-ц, провадження № 2/175/1054/15, що набрало законної сили.

Виходячи із встановленого факту припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 січня 2013 року та факту придбання спірної квартири АДРЕСА_1 ) майже через півроку після припинення фактичних шлюбних відносин сторонами, районний суд дійшов висновку про придбання відповідачем ОСОБА_2 спірної квартири за особисті кошти, а тому вважав, що підстави для визнання недійсним договору дарування спірної квартири від 10 серпня 2015 року відсутні.

Щодо вимог про визнання права особистої власності на частину квартири, усунення перешкод в користуванні шляхом вселення та визначення порядку користування квартирою суд першої інстанції вважав, що такі задоволенню не підлягають з огляду на їх похідний характер від вимог про визнання договору недійним та визнання права спільної часткової власності на квартиру, які судом не задоволені.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньому повному об`ємі з`ясував права та обов`язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та надавши їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону та зібраним доказам по справі.

Колегія суддів зазначила, що погоджується з висновком районного суду про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування спірної квартири від 10 серпня 2015 року, оскільки при його укладенні було дотримано всіх вимог закону.

Суд апеляційної інстанції вказав, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Крім того у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 приймала участь при придбанні спірної квартири.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 та її представник - адвокат Бєлік А. С., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що у зв`язку з розірвання стосунків та припиненням шлюбу, ОСОБА_2 без залучення ОСОБА_1 у справу за фіктивним предметом спору зі своєю сестрою, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року визнано майно, придбане у період шлюбу, приватною власністю.

З метою надання перешкод в оскарженні права власності та виведення майна з розпорядження ОСОБА_1 , 10 серпня 2015 року ОСОБА_2 укладав фіктивний договір дарування та передав право власності своїй доньці.

Заявник зазначає, що була присутня при укладанні договору купівлі-продажу від 24 липня 2013 року, у присутності нотаріуса писала заяву про згоду на придбання квартири, що підтверджується пунктом 1.6 договору та нотаріально посвідченою заявою. Тобто, її участь в укладенні угоди купівлі-продажу спірної квартири є доказом перебування позивачки та відповідача у фактичних шлюбних відносинах та придбання її ними спільно.

Вказує, що рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року у справі № 175/2655/15-ц, яким визнано право особистої власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 , було скасоване Апеляційним судом Дніпропетровської області 22 грудня 2015 року, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання права власності на спірну квартиру та стягнення грошової компенсації відмовлено.

Вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 внесли в зміст договору неправдиві дані, щодо відсутності існування спору щодо об`єкту дарування (квартири), свідомо приховали факти, які мають істотне значення та порушили права третіх осіб ( ОСОБА_1 ), чим ввели в оману щодо фактичних обставин справи; вчинили правочин без наміру створення правових наслідків та у них був свідомий намір невиконання зобов`язань за договором.Тому договір дарування квартири від 10 серпня 2015 року повинен бути визнаний недійсним з моменту його укладання та право власності позивачки підлягає відновленню.

Посилається на постанову Верховного Суду України від 29 серпня 2018 року у справі № 208/7021/13-ц про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, якою скасовано постанову апеляційного суду від 17 січня 2018 року та у якій зазначено, що посилання ОСОБА_2 на припинення шлюбних відносин з 01 січня 2013 року, проти яких заперечує ОСОБА_1 , не є підставою вважати їх установленими для доповнення мотивувальної частини рішення суду першої інстанції датою припинення шлюбних відносин.

Звертає увагу на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року, яким скасовано рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року та встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 вересня 2011 року по 30 вересня 2013 року, спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, договір укладений в інтересах сім`ї за письмовою згодою ОСОБА_1 і ніяких вказівок на приватну власність відповідача, договір не містить.

Зазначає, що в порушення частини четвертої статті 274 ЦПК України, суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Посилаючись на пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» та пункт 6 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», стверджує, що можливо визначити запропонований нею порядок володіння та користування спірною квартирою.

На підставі статті 391 ЦК України вважає, що має право вимагати усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом її вселення у цю квартиру.

Доводи особи, яка подалавідзив на касаційну скаргу

У серпні 2019 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, у якому вказує, що докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Щодо доводів касаційної скарги про порушення положень статті 274 ЦПК України вказує, що саме сторона позивача в період слухання даної цивільної справи судом першої інстанції наполягала на спрощеному порядку вирішення справи, який не передбачає виклику сторін та інших учасників справи для надання пояснень та заперечень та проводиться з використанням наявних у справі доказів оскільки саме представником ОСОБА_1 - адвокатом Костогризом О. В. надано до суду першої інстанції заяву від 26 лютого 2018 року про слухання справи в порядку спрощеного провадження (том 1, а. с. 213). При цьому зазначає, що спірна квартира була придбана за кошти у розмірі 285 098,00 гривень, відтак твердження заявника про немалозначність цієї справи є необґрунтованими.

ОСОБА_2 стверджує, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя з огляду на те, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Наголошує на тому, що судами попередніх інстанцій встановлений факт придбання спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2013 року за його особисті кошти в період окремого проживання з позивачкою.

Щодо припинення шлюбних відносин вказує, що такі припинилися з 01 січня 2013 року, ця обставина досліджувалися судом апеляційної інстанції та їй було надано відповідну оцінку при розгляді справи № 208/7021/13-ц, провадження № 22-ц/774/1020/18 (том 1, а. с. 222).

Посилається на те, що подана заявником копія відповіді Кам`янської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 29 червня 2017 року про доходи є неналежним доказом, яким не може бути підтверджений реальний дохід заявниці за 2013 рік, оскільки подання уточнюючої декларації через три роки після закінчення звітного періоду зумовлено необхідністю штучно збільшити обсяг задекларованих доходів, а відтак цей документ не підтверджує участь ОСОБА_1 у придбанні спірної квартири.

Щодо посилання заявниці на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року по справі за № 175/2655/15-ц вважає, що судами попередніх інстанцій зроблено правильну правову оцінку цьому рішенню, відповідно до якої вони не прийняли зазначені у ньому висновки, оскільки позовні вимоги про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя не були предметом спору, а суд вийшов за межі заявлених позовних вимог встановлюючи дані обставини.

Додатково зазначає, що презумпція правомірності правочину заявником не спростована, тому вимоги про визнання недійсним договору дарування спірної квартири від 10 серпня 2015 року є безпідставними.

Щодо вимог про визначення порядку користування спірною квартирою вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки не було проведено будівельно-технічного експертного дослідження, тому неможливо визначити дійсний стан спірного об`єкту нерухомого майна та наявність технічної можливості відповідного користування спірними приміщеннями.

Крім того зазначає, що не підлягають задоволенню вимоги касаційної скарги про скасування оскаржуваних рішень з підстав порушення вимог процесуального права.

Доводи особи, яка подала заперечення на відзив на касаційну скаргу

У серпні 2019 року ОСОБА_1 та її представник - адвокат Бєлік А. С. подали заперечення на відзив, у якому зазначили, що твердження ОСОБА_2 про те, що спірна квартира у центрі міста Дніпра коштує та була придбана за 285 098,00 гривень не відповідає дійсності, оскільки насправді вона була придбана подружжям за 100 000 доларів США, а зараз її ринкова вартість складає 150 000 доларів США. Ураховуючи вартість спірної квартири, стверджувати про малозначність цього спору та розглядати його за правилами спрощеного провадження не можна.

Вказують, що у відповідності до статті 82 ЦПК України встановленим юридичним фактом, який не потребує доказування є перебування у шлюбі позивачки та відповідача з 02 вересня 2011року по 30 вересня 2013 року, так як це визначено рішенням суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 02 вересня 2011 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 02 вересня 2011 року серії НОМЕР_2 (том 1 а. с. 14).

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 30 вересня 2013 року у справі № 208/7021/13-цшлюб було припинено внаслідок його розірвання та у зв`язку з фактичним припиненням між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шлюбно-сімейних відносин з 01 січня 2013 року (том 1 а. с. 127).

24 липня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 24 липня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зінковою Ю. Є., зареєстрованого за реєстраційним № 471, ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 16-17).

08 травня 2013 року сторони по справі звернулись до Дніпровського відділу РАЦС Дніпродзержинського міського управління юстиції з заявою про розірвання шлюбу, про що видано довідку № 259/06-29 від 10 лютого 2016 року, дані обставини не заперечуються сторонами.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року у справі № 175/2655/15-ц визнано право особистої власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року зазначене рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року скасовано, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання права власності на спірну квартиру та стягнення грошової компенсації відмовлено.

10 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є. В. та зареєстрований за реєстраційним № 3505 (том 1 а. с. 148).

При укладенні спірного договору дарування ОСОБА_2 надано для долучення до матеріалів справи нотаріуса рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року у цивільній справі за № 175/2655/15-ц, згідно із яким, окрім іншого, за ОСОБА_2 визнано право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1

На день укладення спірного договору дарування, 10 серпня 2015 року, зазначене рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області набрало законної сили та було чинним (том 1 а. с. 79-80).

На час розгляду справи зареєстрованим власником спірної квартири була ОСОБА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (том 1 а. с. 57, 67).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 та її представника - адвоката Бєліка А. С. підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанції не відповідають.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У частині першій статті 357 ЦК України зазначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Судами попередніх інстанцій встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 вересня 2011 року по 30 вересня 2013 року.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири, посвідченого 24 липня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зінковою Ю. Є. та зареєстрованого за реєстраційним № 471, ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 .

Оскільки на момент придбання спірної квартири ОСОБА_2 шлюб між сторонами не було припинено, вважається, що відповідно до статті 60 СК України діє презумція права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.

ОСОБА_2 , посилаючись на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року у цивільній справі № 175/2655/15-ц, провадження № 2/175/1054/15, вважає, що спірна квартира є його особистою власністю. На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_2 зареєстрував право приватної власності на спірну квартиру на своє ім`я та надалі, 10 серпня 2015 року, уклав з ОСОБА_3 договір дарування цієї квартири (том 1 а. с. 224-225).

Ухвалюючи рішення, районний суд взяв за основу обставину, встановлену Апеляційним судом Дніпропетровської області в ухвалі від 17 січня 2018 року у справі № 208/7021/13-ц про те, що шлюб між сторонами припинений внаслідок його розірвання у зв`язку з фактичним припиненням між ними шлюбних відносин з 01 січня 2013 року.

При цьому суд першої інстанції не взяв до увагирішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року, яким скасовано рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання права власності на спірну квартиру та стягнення грошової компенсації відмовлено. У вказаному судовому рішенні апеляційний суд зазначив, що спірна квартира придбана за час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у шлюбі та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя (том 1 а. с. 251-252).

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору дарування спірної квартири від 10 серпня 2015 року, районний суд зазначив, що на день укладення оспорюваного договору дарування рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року у цивільній справі № 175/2655/15-ц набрало законної сили та було чинним.

Переглядаючи рішення першої інстанції, апеляційний суд погодився з такою позицією районного суду додатково вказавши, що при ухваленні рішення Апеляційним судом Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року у справі № 208/7021/13-ц, апеляційний суд вийшов за межі заявлених позовних вимог оскільки питання про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю не ставилося.

Судами попередніх інстанцій надано неправильну правову оцінку наявності рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року, яким скасовано рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року в частині визнання права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 .

З огляду на те, що судове рішення - це офіційний документ суду юрисдикційного характеру, яким закінчується розгляд справи у суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції, є прийнятим на захист прав і свобод людини, правопорядку та принципу верховенства права, тому судове рішення, що набрало законної сили, повинно виконуватись усіма суб`єктами, прав яких воно стосується та є обов`язковим до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Щодо наявності рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року у справі № 208/7021/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, колегія суддів вважає, що таке не може бути покладене в основу рішення про визнання права власності на квартиру з огляду на те, що майнові права сторін у цій справі не вирішувалися. Оскільки у справі № 175/2655/15-ц предметом спору була спірна квартира, тому, при вирішенні цієї справи, судам слід було брати до уваги висновки, зроблені за результатами розгляду справи № 175/2655/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору позики та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання права власності та стягнення грошової компенсації.

Судами попередніх інстанцій надано неналежну оцінку факту присутності ОСОБА_1 під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири 24 липня 2013 року, що, зокрема, підтверджується наданням нею згоди на укладення цього договору (пункт 1.6 договору).

Також не взято до уваги наявність доходів у ОСОБА_1 за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року, що додатково свідчить про придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя (том 1 а. с. 223).

На підставі положень частини першої статті 319 ЦК України, частини першої статті 357 ЦК України та того, що ОСОБА_2 не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, не доведено, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, колегія суддів дійшла висновку, що квартира АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з урахуванням презумпції рівності часток подружжя у спільному майні, може бути визнана спільною частковою власністю із визнанням права власності на 1/2 частину за кожним із них.

Частиною першою статті 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За оспореним договором дарування від 10 серпня 2015 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 спірну квартиру, яка є спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , надавши на підтвердження для долучення до справи нотаріуса рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по цивільній справі за № 175/2655/15-ц, провадження № 2/175/1054/15. Зазначене рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області на момент укладення договору набрало законної сили та було чинним.

Оскільки Апеляційним судом Дніпропетровської області 22 грудня 2015 року вказане рішення суду було скасоване, а відтак і було скасоване право особистої приватної власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, це є підставою для визнання договору дарування від 10 серпня 2015 року недійсним.

Ураховуючи те, що вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ квартири АДРЕСА_1 задоволені, тому позовна вимога про усунення їй перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом її вселення також підлягає задоволенню.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визначення порядку користування спірною квартирою у запропонованому нею варіанті розподілу колегія суддів вважає, що у цій частині справа підлягає передачі на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення обставин щодо порядку користування квартирою з урахуванням прав кожного із співвласників квартири, оскільки ці обставини судами взагалі не встановлювались, у зв`язку із чим суд касаційної інстанції позбавлений можливості ухвалити власне рішення.

При цьому необхідно встановити технічні можливості приміщення, домовленість співвласників про порядок володіння і користування спільною власністю, пропозиції кожного із співвласників щодо порядку користування квартирою.

Доводи касаційної скарги про порушення судом першої інстанції положень пункту 2 частини четвертої статті 274 ЦПК України та розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, тоді як ця справа повинна розглядатися в порядку загального позовного провадження не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно із частинами першою, шостою статті 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Оскільки спірні правовідносини виникли із сімейних відносин та фактично стосуються поділу майна подружжя, ураховуючи подане представником ОСОБА_1 - ОСОБА_6 клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження (том 1 а. с. 213), порушення норм статті 274 ЦПК України відсутні, тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було порушено процесуальних норм під час розгляду справи, відсутні підстави для застосування пункту 7 частини першої статті 411 ЦПК України, оскільки розгляд справи відбувся на підставі та відповідно до норм чинного ЦПК України.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суди попередніх інстанцій, у порушення статей 89, 263-265 ЦПК України, не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, належно не встановили усі необхідні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, характеру спірних правовідносин та позовних вимог, що призвело до відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Щодо судових витрат

Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Після роз`єднання позовних вимог на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року (том 1 а. с. 174) у цьому провадженні залишилися одна вимога майнового характеру та три вимоги немайнового характеру.

Судовий збір, що підлягав сплаті за подання позовної заяви у межах цієї справи складає суму у розмірі 2 887,05 грн.

Судом задоволено одну майнову та дві немайнові вимоги, тому стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає сума сплаченого судового збору у розмірі 2 399,85 грн.

Судовий збір, що підлягав сплаті за подання апеляційної скарги складає суму 4 330,57 грн (150%*2 887,05 грн).

Судом задоволено одну майнову та дві немайнові вимоги, отже, судовий збір за подання апеляційної скарги за цими вимогами становить 3 599,77 грн (150%*2 399,85).

ОСОБА_1 сплачено при поданні апеляційної скарги 3 000,00 грн (том 1 а. с. 245), отже нею не доплачено судовий збір у розмірі 1 330,57 грн.

З огляду на це, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума сплаченого нею судового збору у розмірі 3 000 грн.

Недоплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 599,77 грн підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь держави.

Крім того, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь держави сума недоплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 730,80 грн (1 330,57 грн - 599,77 грн).

Судовий збір, що підлягав сплаті за подання касаційної скарги складає суму 5 774,10 грн (200%*2 850,05 грн).

Оскільки судом задоволено одну майнову та дві немайнові вимоги, судовий збір за подання касаційної скарги за них становить 4 799,70 грн, які підлягають стягненню з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 .

Отже, документально підтверджені судові витрати у розмірі 10 199,55 грн підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - адвоката Бєліка Андрія Сергійовича задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною частковою власністю, визнання права особистої власності на частину квартири, усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення, визнання недійсним договору дарування квартири скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування квартири від 10 серпня 2015 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Євгеном Володимировичем та зареєстрований за реєстраційним № 3505.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною частковою власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом її вселення в це жиле приміщення.

В іншій частині судові рішення скасувати, справу в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати за сплату судового збору у розмірі 599 (п`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 77 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору у розмірі 10 199 (десять тисяч сто дев`яносто дев`ять) гривень 55 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати за сплату судового збору у розмірі 730 (сімсот тридцять) гривень 80 копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Кривцова Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк