Справа № 226/1314/19

Провадження № 2/226/498/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2019 року м. Мирноград

Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Рибкіна О.А.,

за участю секретаря Козлової Д.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Тимофєєва Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Мирнограді справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Селидіввугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Селидіввугілля» про зобов`язання вчинити певні дії, після чого змінив предмет позову на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що в період з 25.11.2013 року по 07.11.2017 року він працював гірничим робітником підземним у ВП «Шахта 1/3 Новогродівська» державного підприємства «Селидіввугілля». 07.11.2017 року його було звільнено. В день звільнення відповідач своєчасно не провів з ним повний розрахунок, чим порушив вимоги ст.ст.47, 116 КЗпП України щодо повного розрахунку в день звільнення. Остаточний розрахунок з ним відповідачем було проведено 30.01.2018 року. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, відповідач повинен виплатити йому його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Строк затримки розрахунки при звільненні складає 84 дні за період з 07.11.2017 до 30.01.2018. Згідно довідки відповідача середньоденний заробіток позивача складає 389,11 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає: 84 дня х 389,11 грн. = 32685,24 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.11.2017 до 30.01.2018 в сумі 15935,01 грн. 32685,24 грн. (а.с.18, 43).

Позивач до судового засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі за участю його представника та наполягав на задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, обґрунтовуючи їх викладеними в позовній заяві обставинами, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Також зазначив, що згідно окремої думки судді Конституційного суду України ОСОБА_3 до рішення Конституційного суду України від 22.12.2012 року № 4-рп/2012 (справа № 1-5/2012) у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу він вважає, що в даному випадку має застосовуватися загальна позовна давність тривалістю три роки, тому вважає, що позивачем строк позовної давності позивачем не пропущений.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити позивачу в його задоволенні, посилаючись на наступне. Вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з відповідним позовом, оскільки статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.09.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною для відмови в позові. В даному випадку остаточний розрахунок з позивачем по заробітній платі було проведено 30.01.2018 року, про що позивач сам зазначив у своєму позові. Позивач звернувся до суду 22.05.2019 року, тобто з пропущенням встановленого тримісячного строку для звернення з позовною заявою до суду більше ніж на рік. За таких обставин вважає, що позовна вимога позивача не підлягає задоволенню. Також позивач згідно наказу № 167к від 07.11.2017 року був звільнений 07.11.2017 року. Згідно наказу по ВП «Шахта 1/3 «Новогродівська» № 11 від 30.11.2017 року та табелю обліку робочого часу по дільниці ВШТ-1 за листопад 2017 року позивач 07.11.2017 року не працював, а знаходився у відпустці без збереження заробітної плати. Тому на позивача не розповсюджується норма ст.116 КЗпП України в тій частині, яка вказує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства проводиться в день звільнення. Проте дана стаття застосовується у повній мірі в частині де зазначено, що якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідна норма відображена в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.09.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Вимог від позивача з 07.11.2017 року до дати остаточного розрахунку з ним до відповідача не надходило. Таким чином, навіть якщо б позивач і не пропустив встановлений тримісячний строк для звернення до суду з позовною заявою, ним не доведено виконання вимог ст.116 КЗпП України, оскільки не додано до матеріалів справи доказів пред`явлення відповідачу вимог про розрахунок у зв`язку з тим, що він у день звільнення не працював. Крім того, позивачем невірно визначено строк затримки розрахунку при звільненні з 07.11.2017 по 30.01.2018 84 дні, тоді як кількість робочих днів за цей період, починаючи з 08.11.2017 по 30.01.2018, складає 57. За таких обставин вважає, що позовні вимоги позивача є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач з 25.11.2013 року по 07.11.2017 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працював гірничим робітником підземним 3 розряду з повним робочим днем в шахті, був звільнений за власним бажанням 07.11.2017 року (а.с. 5-6, 37).

Згідно виписки по картці ОСОБА_2 від 12.02.2019 року останнє зарахування заробітної плати від відповідача надійшло позивачу 30.01.2018 року (а.с.7-8).

Згідно виписки з наказу № 11 від 30.11.2017 року по ВП «Шахта 1/3 Новогродівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» Пузакову І.А. надано відпустку без збереження заробітної плати на 07.11.2017 року (а.с.23, 24-25).

Згідно довідки ВП «Шахта 1/3 Новогродівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» від 01.03.2019 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 складає 389,11 грн (а.с.36).

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, враховуючи що відповідачем повний розрахунок з позивачем після його звільнення було проведено тільки 30.01.2018, тому за період з 08.11.2017 по 30.01.2018 позивач мав право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В той же час, відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необгрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

Рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу від 22.12.2012 року (справа № 1-5/2012, 4-рп/2012) визначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Тому, оскільки позивач протягом трьох місяців після проведення з ним повного розрахунку після звільнення, яке було здійснене відповідачем 30.01.2018, не звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, ним було пропущено строк звернення до суду, передбачений чинним законодавством.

У зв`язку з цим клопотання представника відповідача про застосування строку звернення до суду підлягає задоволенню і, оскільки позивач пропустив строк звернення до суду, в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст.233 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , до Державного підприємства «Селидіввугілля», місцезнаходження: 85400, м.Селидове Донецької області, вул. К.Маркса, 41, , про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 07.10.2019 року.

Суддя О.А.Рибкін