Справа № 159/2890/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Панасюк С. Л.
Провадження № 22-ц/802/737/19 Категорія: 48 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Данилюк В. А., Карпук А. К.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельними ділянками за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, провадження у справі за яким у подальшому було зупинено на підставі ст. 37 ЦПК України (чинної на той час редакції) у зв`язку з його смертю. В лютому 2018 року судом залучено до справи за її клопотанням ОСОБА_1 як правонаступника позивача ОСОБА_3 , яка підтримала заявлений ним позов з тих же підстав. В обґрунтування заявлених вимог вказано на те, що у власності позивача є дві земельні ділянки площею 0,1987 га та 0,1927 га, які розташовані за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Позивач стверджує, що відповідач перегородила АДРЕСА_3 , передбачену генеральним планом забудови АДРЕСА_4 як проїзд, шляхом встановлення на ній воріт та бетонного паркану, створивши тим самим перешкоди для доступу на її ділянки.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути створені перешкоди в користуванні її земельними ділянками шляхом звільнення проїзду і демонтажу воріт та паркану.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2019 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції неповністю були з`ясовані обставини, які мають значення для справи та викладено висновки, які не відповідають матеріалам справи. Суд прийшов до помилкових висновків про те, що позивачем не доведено порушення її прав. Вказує на порушення судом норм процесуального права, а саме на те, що суд розглянув справу в порядку спрощеного провадження, хоча її розгляд мав здійснюватися в порядку загального провадження. Отже, з покликанням на вимоги ст. 376 ЦПК України позивач вважає, що порушення норм матеріального та процесуального права є підставою для скасування даного рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вважає, що доводи апеляційної скарги не відповідають дійсності, судом вірно зазначено, що позивач не подала доказів на підтримку своїх позовних вимог, оскільки сама ж відмовилась від проведення експертизи.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, хоча судом були належно повідомлені про час та місце судового розгляду справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, судова колегія доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що за наслідками судового розгляду справи не здобуто належних та допустимих доказів, які би підтверджували те, що відповідачем створені позивачу перешкоди у доступі до її земельних ділянок по АДРЕСА_3 та незаконно встановлено ворота та бетонний паркан, чим порушено її права.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду, вважає їх правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону, виходячи з наступного.

Згідно з частиною другою статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

Частиною четвертою статті 83 ЗК України, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізація відходів, тощо).

Стаття 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначає, що до об`єктів благоустрою населених пунктів належать території загального користування, в тому числі вулиці, дороги , провулки , узвози , проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки.

Відповідно до статті 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з пунктом «б» частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що на підставі Державних актів серії ЯЛ № 072751 та серії ЯЛ № 072752 від 18.06.2010 року у власності померлого ОСОБА_3 було дві земельні ділянки площею 0,1987 га та 0,1927 га - обидві для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з рішенням сесії Зеленської сільської ради № 24/7 від 20.12.2008 року (а.с.11-12).

Рішеннями Зеленської сільської ради Ковельського району Волинської області від 25.05.2016 року № 5/2 і № 5/3 за заявою ОСОБА_3 вирішено присвоїти об`єкту нерухомого майна, а саме земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку загальною площею 0,1987 га, кадастровий номер :01:001:0854, що належить ОСОБА_3 , адресний номер АДРЕСА_1 , а земельній ділянці з таким же цільовим призначенням загальною площею 0,1927 га, кадастровий номер :01:001:0855, адресний номер - АДРЕСА_2 . (а.с.13-14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 13.01.2017 р. (а.с.78).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 рішенням Зеленської сільської ради Ковельського району Волинської області від 31.12.1993 р. №17/1 було передано у власність земельні ділянки загальною площею 0,36 га (0,17 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,19 га для ведення особистого підсобного господарства) та видано Державний акт на право власності на землю.

Рішенням Ковельського районного суду від 19.10.2001 року у справі № 2-229/2001 внаслідок поділу виділено у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1071 кв м для будівництва і обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_5 та залишено у її власності ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,19 га, а всього площею 0,2971 га (а.с.26).

З технічної документації щодо землеустрою по вказаних ділянках за 2003 та 2015 роки видно, що ОСОБА_2 згідно з Державним актом Р2 № 115605, зареєстрованим 04.07.2003 року за № 534, оформила належним чином відповідно до встановлених норм своє право власності на належні їй земельні ділянки.

Разом з тим, із листа Управління Держгеокадастру у Ковельському районі Волинської області від 28.03.2017 року за № 99-303-99.0-456/2-17 вбачається, що земельна ділянка площею 0,0799 га, КН :01:001:1035, та земельна ділянка площею 0,19 га, КН :01:001:1015, належні ОСОБА_2 , сформовані згідно з технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, розроблені згідно з вимогами діючих законодавчих норм. Дата державної реєстрації ділянки 0.19 га - 18.08.2015 року, площею 0,0799 га - 12.05.2016 року.

Також зазначено, що в ході реєстрації земельної ділянки КН :01:001:1015 було виявлено помилки, допущені у відомостях при перенесенні інформації з державного реєстру земель, невідповідність місця розташування земельної ділянки з технічною документацією, яка зберігається в архіві управління Держгеокадастру Ковельського району, у зв`язку з чим розробником землевпорядної документації було розроблено документи, на основі яких у 2016 році внесено виправлені відомості до ДЗК. Вказана технічна документація також додана до матеріалів справи.

На план-схемі внесення змін в Генеральний план забудови АДРЕСА_4 (а.с.39-40) позначено, що АДРЕСА_2 і АДРЕСА_3 розміщуються паралельно одна одній.

Позивач зазначає, що на земельній ділянці ОСОБА_2 площею 0,19 га самовільно побудовано гараж, а вулицю, межі якої неодноразово встановлювались в натурі, нею перегороджено. Також вказує, що відповідач самовільно встановила ворота, не дозволяючи ні позивачу, ні іншим жителям села користуватися дорогою. Ігнорування ОСОБА_2 неодноразових прохань зі сторони позивача щодо вільного доступу до власних земельних ділянок через спірну вулицю залишались поза її увагою. Саме дані обставини стали приводом для звернення позивача до суду.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч.2 ст.16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Системний аналіз положень ЦК України та ЗК України, а також постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» свідчить про те, що вирішуючи спори в даній сфері, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, встановити дотримання вимог законодавства щодо відведення земельної ділянки, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що суд сприяє сторонам у виконанні їх обов`язку подати свої докази. Для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2018 року в даній справі за клопотанням ОСОБА_1 та відповідно до запропонованих нею питань призначено судову земельно-технічну експертизу та експертизу з питань землеустрою, яка була направлена для виконання до Волинського відділення Львівського НДІСЕ. На позивача ОСОБА_1 судом було покладено обов`язок щодо оплати вартості експертизи.

14 січня 2019 року від Волинського відділення Львівського НДІСЕ надійшов лист про повернення матеріалів справи без виконання ухвали суду від 19 лютого 2018 року у зв`язку з відсутністю оплати за проведення призначеної судом експертизи.

Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Отже, як видно із матеріалів справи, суд сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, зокрема постановивши ухвалу про призначення експертизи за клопотанням позивача.

Тому висновки суду, що призначені у справі експертизи не були проведені з вини позивача, є правильними та знайшли своє підтвердження в матеріалах справи. Наявні в матеріалах справи документи не дають необхідної можливості суду об`єктивно та неупереджено, без проведення експертизи, встановити ті обставини, на які покликається позивач.

Крім того, як видно зі змісту апеляційної скарги, позивач також не заявляла такого клопотання і до суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, що її права як власника земельних ділянок порушені внаслідок дій відповідача ОСОБА_2 та потребують захисту шляхом усунення перешкод в користуванні ними у вигляді демонтажу металевих воріт та бетонного паркану. В суді позивачем не доведено ні самого факту наявності перешкод, які чинить відповідач, ні факту реальної неможливості доїзду до земельних ділянок, що знаходяться у користуванні позивача, а так само не встановлено, що вказаний позивачем проїзд є єдиним можливим шляхом доступу до ділянок по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 .

Разом з тим, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом процесуальних норм не дають підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення з огляду на таке.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа за зазначеним спором не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору в даній справі є немайнова вимога про усунення перешкод в користуванні земельними ділянками.

Зазначена справа не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Отже, з огляду на наведене вище, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги щодо порушень судом норм процесуального права не є тими беззаперечними обставинами, з якими пов`язується обов`язкове скасування рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 367, 368, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді