Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 639/5616/16-ц

провадження № 61-32190св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року у складі суддів: Хорошевського О. М., Кіся П. В., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що ПАТ КБ «Приватбанк» з ОСОБА_1 уклало договір від 08 січня 2009 року, згідно з яким відповідач отримала кредит у розмірі 100 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який в подальшому було збільшено, зі сплатою 30 % за користування кредитом. ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява, Умови та Правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи банку складають договір між нею та банком, що підтверджується підписом у її заяві. Станом на час пред`явлення позову заборгованість відповідача перед банком складає 21 726,05 грн, з урахуванням процентів за користуванням кредитом, комісії, пені та штрафів за прострочення виконання зобов`язання.

Посилаючись на викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 08 січня 2009 року в розмірі 21 726,05 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 1 702,93 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 15 323,34 грн, штрафів в розмірі 500 грн (фіксована частина) та 1 010,76 грн (процентна складова), 3 189,02 грн - пені та комісії.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 січня 2017 року у складі головуючого судді Єрмоленко В. Б. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк звернувся до суду з даним позовом поза межами строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем відповідне клопотання.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 січня 2017 року скасовано, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 18 026,27 грн, яка складається з 1 702,93 грн - заборгованості за кредитом, 15 323,34 грн - заборгованості за процентами за користування кредитом, 1 000 грн - пені та комісії. Вирішено питання про судові витрати. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що банк, звернувшись до суду з даним позовом у липні 2016 року не пропустив позовну давність, оскільки згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості останній платіж на погашення кредиту здійснено 12 червня 2014 року, крім того строк дії картки визначено до вересня 2015 року. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення пені суд виходив з того, що одночасне застосування штрафу і пені є подвійною цивільно-правовою відповідальністю, тому така відповідальність не може бути застосована.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано.

Касаційна скарга мотивована тим, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишилося те, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а саме за кожним простроченим платежем. З урахуванням того, що останній платіж на погашення кредиту здійснено відповідачем 24 квітня 2013 року, перебіг позовної давності почався 26 травня 2013 року і закінчився 26 травня 2016 року, позивач звернувшись до суду у липні 2016 року пропустив позовну давність. Часткове автоматичне списання банком грошових коштів з іншої картки боржника, не перериває строк позовної давності, оскільки таке списання відбулося без відома боржника й не свідчить про вчинення останнім дій на визнання боргу. Крім того, таке списання коштів не підтверджено меморіальним ордером.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 травня 2018 року справу № 639/5616/16-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2019 року вищевказану справу призначено до судового розгляду

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 08 січня 2009 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 100 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Погашення кредиту передбачено частинами до 25 числа кожного місяця.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписання заяви разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг.

У подальшому, ПАТ КБ «ПриватБанк», керуючись пунктами 3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, збільшив кредитний ліміт.

Відповідно до довідки ПАТ КБ «ПриватБанк», картка ОСОБА_1 неодноразово перевипускалася, остання картка перевипущена на термін до 30 вересня 2015 року.

Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 08 січня 2009 року станом на 15 травня 2016 року складає 21 726,05 грн, яка складається: з заборгованості за кредитом у сумі 1 702,93 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 15 323,34 грн, штрафів в розмірі 500 грн (фіксована частина) та 1 010,76 грн(процентна складова), 3 189,02 грн - пені та комісії.

Останній платіж на погашення кредиту вчинено відповідачем 24 квітня 2013 року, часткове автоматичне списання з рахунку відповідача простроченої заборгованості здійснено 12 квітня 2014 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК Українивстановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК Українипублічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексудоговором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Статтею 629 ЦК Українивстановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 261 ЦК Україниперебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК Україниперебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобов`язання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2170цс16.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши розрахунок заборгованості та виписку по рахунку, вважав доведеним, що останній платіж у вигляді часткового автоматичного списання заборгованості з інших рахунків боржника, вчинено 12 квітня 2014 року, позов пред`явлений у липні 2016 року, тому суд дійшов до висновку про те, що банк звернувся з позовом до суду в межах строку трирічної позовної давності.

Однак поза увагою суду залишилось те, що автоматичне списання позивачем з рахунку відповідача грошових коштів з метою погашення заборгованості за кредитним договором не є дією відповідача, що свідчить про визнання ним свого боргу перед кредитором, й не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, не можуть вважатися будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без відповідного волевиявлення останнього або без його схвалення.

Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 та Верховним Судом у постановах від 12 квітня 2018 року у справі № 191/2478/15-ц (провадження № 61-2501св18), від 11 липня 2018 року у справі № 366/1088/16-ц (провадження № 61-17516св18). Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не з`ясував та не дослідив питання спливу строку позовної давності, в тому числі і в частині окремих чергових платежів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, відповідно до якого якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК Українипочинається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) міститься висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника від 08 січня 2009 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також комісію, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

За розрахунками боргу банк нараховував відсотки на прострочену суму кредиту та штрафи (фіксована і процентна складові) й після закінчення строку дії договору, а тому обґрунтованість позову в цій частині підлягає перевірці.

Крім того, судом апеляційної інстанції також не досліджувалось право кредитора на стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитом , комісії та пені за порушення умов договору у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 08 січня 2009 року, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Трифи банку, розміщенні на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Таким чином, суд не з`ясував чи дотрималося ПАТ КБ «ПриватБанк» при укладенні договору з ОСОБА_1 вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача щодо умов кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк (відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).

Зазначене свідчить про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм процесуального права, що проявилося у тому числі у невиконанні обов`язку належного дослідження доказів. Тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною першою статті 400 ЦПК Українивизначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів вважає, що суд не виконав своїх обов`язків, визначених законом, рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору у вказаній частині, що в силу статті 411 ЦПК Україниє підставою для його скасування з передачею справи у цій частині на новий апеляційний розгляд.

При новому розгляді справи, зважаючи, що кредитний договір укладено у формі заяви з приєднанням до Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифів банку, апеляційному суду необхідно з`ясувати чи визнає їх відповідач, чи доведені вони до його відома та у який спосіб, а також врахувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Крім того, суду апеляційної інстанції слід дослідити докази у справі щодо дотримання банком строків позовної давності для звернення до суду та вирішити спір з урахуванням досліджених доказів і встановлених обставин справи.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко В. А. Стрільчук