Справа №491/911/19
У Х В А Л А

23 вересня 2019 року м.Ананьїв

Ананьївський районний суд Одеської області у складі головуючого у справі судді Желяскова О.О., розглянувши матеріали доручення Ленінського районного суду міста Тюмені (Російська Федерація) про вручення документів ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

До Ананьївського районного суду Одеської області надійшли матеріали доручення Ленінського районного суду міста Тюмені про вручення документів ОСОБА_1

Вивчивши доручення та додані до нього матеріали суд приходить до висновку, що в прийнятті доручення до виконання слід відмовити з наступних підстав.

З доручення вбачається, що його подано на підставі Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року (далі Конвенція).

При цьому, статтею 7 Конвенції встановлено вимоги до змісту і форми доручення про надання правової допомоги.

Зокрема, відповідно до пункту «г» частини 1 статті 7 Конвенції у дорученні про надання правової допомоги повинно бути зазначено імена і прізвища сторін, свідків, підозрюваних, підсудних, засуджених або потерпілих, їх місце проживання і місцеперебування, громадянство, заняття, а по кримінальних справах також місце і дата народження і, по можливості, прізвища й імена батьків; для юридичних осіб - їх найменування і місцезнаходження.

Водночас, в порушення вимог зазначеного пункту ч.1 ст.7 Конвенції доручення про вручення документів не містить відомостей про громадянство та заняття особи, які слід вручити документи.

Крім того, розділі першому Рекомендації № R (2005) 7 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Про документи, що посвідчують особу, та документи для поїздок за кордон, та боротьбу з тероризмом» визначено, що «ідентифікація особи» означає унікальну комбінацію характеристик, що відносяться до кожної фізичної особи, таких як прізвище, ім`я, дата та час народження, стать та фізичні характеристики, які у відповідності внутрішньодержавним правом або міжнародним правом, де це може бути застосовано, дозволяє компетентним органам встановити особу.

Проте, у дорученні відсутні відомості про дату народження особи, якій необхідно вручити документи в рамках виконання доручення, що унеможливлює для суду однозначну ідентифікацію такої особи.

Також, частиною 3 статті 7 Конвенції визначено, що доручення повинно бути підписане і скріплене гербовою печаткою запитуючої установи.

Проте, вивченням доручення про вручення документів встановлено, що його не скріплено гербовою печаткою запитуючої установи.

Порядок виконання в Україні судових доручень іноземних судів врегульовано ст.ст.500-501 ЦПК України.

Частиною 1 статті 500 ЦПК України визначено, що суди України виконують доручення іноземних судів про надання правової допомоги щодо вручення викликів до суду чи інших документів, допиту сторін чи свідків, проведення експертизи чи огляду на місці, вчинення інших процесуальних дій, переданих їм у порядку, встановленому міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - дипломатичними каналами.

Частиною 2 статті 500 ЦПК України передбачено, що судове доручення не приймається до виконання, у разі якщо воно: 1) може призвести до порушення суверенітету України або створити загрозу її національній безпеці; 2) не належить до юрисдикції цього суду; 3) суперечить законам або міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України в абзаці 3 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» №12 від 24 грудня 1999 року, в якому зазначено, що у тому ж разі, коли недоліки клопотання не можуть бути усунені шляхом уточнення, суд на підставі п.1 ст.136 ЦПК ухвалою відмовляє в його прийнятті і повертає заявникові, оскільки не оформлене належним чином клопотання не підлягає судовому розгляду.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в прийнятті доручення до виконання слід відмовити на підставі п.3 ч.2 ст.500 ЦПК України, оскільки воно суперечить положенням п.«г» ч.1 ст.7 та ч.3 ст.7 Конвенції.

Керуючись ст.ст.260, 261, 352-354, 500 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в прийнятті до виконання доручення Ленінського районного суду міста Тюмені (Російська Федерація) про вручення документів ОСОБА_1

Доручення та додані до нього матеріали повернути.

У відповідності до положень ч.2 ст.261 ЦПК України ухвала, що постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: О.О.Желясков