Єдиний унікальний номер судової справи 487/6540/18
Номер провадження 22-ц/812/1345/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

30 вересня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 05 червня 2019 року, під головуванням судді Кузьменка В.В. в приміщені цього ж суду о 10 год. 14 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Третя Миколаївська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Миколаївської міської ради, треті особи, які не зв`ялять самостійних вимог щодо предмета спору: Третя Миколаївська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , про встановлення факту прийняття спадщини.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , який є батьком позивача - ОСОБА_1 .

За життя ОСОБА_5 на праві власності належала 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 . Інша 1 / 2 частка вказаної квартири належала його дружині ОСОБА_6 .

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що станом на час подання позовної заяви, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 .

Між тим, позивач вважає себе такою, що фактично прийняла спадщину після смерті батька, оскільки до моменту його смерті здійснювала за ним догляд, фактично перебувала за адресою його проживання, однак не оформила свої спадкові права, оскільки вважала, що спадкове майно після смерті батька належить їй.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила встановити факт прийняття нею спадщини після смерті її батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У листопаді 2018 року позивач надала до суду уточнену позовну заяву, в якій, посилаючись на ті ж самі обставини та зазначивши відповідачем ОСОБА_3 , просила також визнати за нею право власності на 1/4 частку квартири за АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 05 червня 2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не вчинено дій, які б свідчили про прийняття нею спадщини.

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Згідно ст.524 ЦК УРСР в редакції 1963 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

За правилами ст.ст.548,549 ЦК УРСР в редакції 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини та зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14 червня 1994 року, яка діяла на час відкриття спадщини, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

У ст.553 ЦК УРСР в редакції 1963 року зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

З матеріалів справи убачається, що згідно свідоцтва про народження, виданого 21 жовтня 1958 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дочкою ОСОБА_5 та ОСОБА_8 (а.с.10).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 07 червня 1991 року, ОСОБА_5 уклав 07 червня 1991 року шлюб із ОСОБА_6 (а.с.43).

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 16 березня 1995 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 (а.с.100).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а.с.48).

08 липня 2003 року ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_6 , звернулась до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_5 , а саме: грошові вклади, що знаходяться на збереженні в філіях відділення Ощадбанку міста Миколаєва та частина квартири АДРЕСА_1 (а.с.96).

08 липня 2003 року ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та грошові вклади з належними відсотками, що зберігались у відділеннях Ощадбанку міста Миколаєва (а.с.106).

19 серпня 2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, відповідно до якого до останньої перейшло право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.45).

18 вересня 2018 року державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, відповідно до якої ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на все майно після смерті ОСОБА_5 (а.с.18).

Звертаючись до суду за захистом спадкових прав, обґрунтованість позову про прийняття спадщини після смерті батька позивач доводила тим, що вона фактично прийняла спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки здійснювала догляд за батьком, надавала медичну допомогу та часто залишалась разом з ним у спадковій квартирі.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції належним чином дослідивши усі докази подані у справі обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки позивачем не вчинено дій, які б свідчили про прийняття нею спадщини після смерті батька та доказів протилежного до суду не надано, хоча за вищезазначеними приписами ЦПК України це є її обов`язком. Не підтвердили вищевказаний факт і свідки, які надали пояснення в судовому засіданні апеляційної інстанції.

За вищевказаних обставин, не підлягали задоволенню і решта вимог позивача, оскільки вони похідні від вимоги про встановлення юридичного факту.

Доводи позивача щодо прийняття нею спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном, оскільки здійснювала догляд за батьком є необґрунтованими, оскільки не свідчать про прийняття позивачем у встановленому законом спадщини.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначивши характер спору, суб`єктивний склад правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, оцінивши надані сторонами докази та надавши їм вірну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позовних вимог, оскільки позивач належним чином не довів обґрунтованість своїх позовних вимог та не надав доказів щодо вчинення дій, що свідчать про намір прийняти спадщину.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

При цьому посилання суду першої інстанції на норми ЦК України 2004 року не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки це не впливає на правильність основного висновку районного суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та відповідності до положень ст.375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 05 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 02 жовтня 2019 року