Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 766/2320/17-ц

провадження № 61-24185св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фонд державного майна України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 серпня 2017 року у складі судді Прохоренко В. В. та постанову Апеляційного суду Херсонської області від 01 березня 2018 року у складі колегії суддів: Базіль Л. В., Семиженка Г. В., Склярської І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Фонду державного майна України про визнання незаконним та скасування наказу про увільнення від виконання обов`язків.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 12 квітня 2016 року його незаконно звільнено із займаної посади генерального директора Державного підприємства «Криворізька теплоцентраль» (далі - ДП «Криворізька теплоцентраль») на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 28 вересня 2016 року його звільнення визнано незаконним, скасовано наказ Фонду державного майна України від 08 квітня 2016 року № 700 «Про звільнення генерального директора ДП «Криворізька теплоцентраль», поновлено на посаді генерального директора ДП «Криворізька теплоцентраль» із 12 квітня 2016 року. Вказане судове рішення виконано наказом Фонду державного майна України від 12 жовтня 2016 року № 1862 про поновлення на посаді генерального директора ДП «Криворізька теплоцентраль», цим же наказом на нього покладено виконання обов`язків генерального директора ДП «Криворізька теплоцентраль».

Наказом Фонду державного майна України від 31 жовтня 2016 року № 1980 у зв`язку із затвердженням статуту ДП «Криворізька теплоцентраль» у новій редакції припинено повноваження ОСОБА_1 , як виконуючого обов`язки генерального директора ДП «Криворізька теплоцентраль», та покладено виконання обов`язків директора ДП «Криворізька теплоцентраль» до підведення підсумків конкурсного відбору керівника ДП «Криворізька теплоцентраль» та підписання контракту з особою, визначеною переможцем.

Пунктом 1 наказу Фонду державного майна України від 29 грудня 2016 року № 2336 його увільнено від виконання обов`язків директора ДП «Криворізька теплоцентраль» із дати державної реєстрації нової редакції статуту ДП «Криворізька теплоцентраль» та введення нового штатного розпису. Підстава: рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року у справі № 214/6346/16-ц та постанова відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 22 жовтня 2016 року ВП 53177782.

Вважає, що наказ у цій частині є незаконним, оскільки увільнення його від виконання обов`язків директора ДП «Криворізька теплоцентраль» відбулося із порушенням чинного законодавства, так як у спірному наказі про його увільнення не зазначена причина такого увільнення з посиланням на конкретну норму КЗпП України. Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року, посилання на яке міститься в цьому наказі Фонду державного майна України від 29 грудня 2016 року № 2336, жодним чином не стосується прав та обов`язків ОСОБА_1 , а тому вказане судове рішення саме по собі не могло бути підставою для його увільнення позивача із займаної посади. Крім того, він виконує обов`язки керівника ДП «Криворізька теплоцентраль» за вакантною посадою понад два місяці, а тому є підстави вважати, що він затверджений на цій посаді.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати незаконним та скасувати пункт 1 наказу Фонду державного майна України від 29 грудня 2016 року № 2336 про увільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків директора ДП «Криворізька теплоцентраль» із дати державної реєстрації нової редакції статуту ДП «Криворізька теплоцентраль» та введення нового штатного розпису.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 18 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що наказ Фонду державного майна України від 29 грудня 2016 року № 2336 виданий на виконання рішення суду про поновлення на роботі, обов`язковість виконання якого визначена законом, тому він не може бути визнаний незаконним, а увільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків директора ДП «Криворізька теплоцентраль» відбулося у зв`язку з поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу та зважаючи на те, що увільнення не є звільненням і позивач продовжував працювати на підприємстві, права позивача на працю не були порушенні, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 01 березня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Виключено з мотивувальної частини рішення суду посилання на те, що позивач продовжував працювати на підприємстві, як обставину встановлену судом.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що наказ виданий у межах повноважень відповідача та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, а саме на виконання судового рішення про поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Разом з тим, посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині судового рішення на те, що позивач продовжував працювати на підприємстві є безпідставними, оскільки як убачається із матеріалів справи на позивача згідно з наказом Фонду державного майна України від 31 жовтня 2016 року № 1980 покладено лише виконання обов`язків директора ДП «Криворізька теплоцентраль», іншої роботи позивач на підприємстві не виконував, іншої посади не обіймав, а тому дострокове розірвання з ним існуючих трудових відносин у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу для позивача є звільненням. Таким чином посилання суду першої інстанції на те, що позивач продовжував працювати на підприємстві, як на обставину, встановлену судом необхідно виключити з рішення суду.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників

У травні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 серпня 2017 рокута постанову Апеляційного суду Херсонської області від 01 березня 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що посилаючись на те, що спірний наказ про його увільнення від виконання обов`язків директора ДП «Криворізька теплоцентраль» виданий на виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, суд першої інстанції фактично вказав на те, що з ним, як виконуючим обов`язки генерального директора ДП «Криворізька теплоцентраль» укладений трудовий договір на невизначений строк, і фактично відбулося звільнення із займаної посади, оскільки поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу є однією із виключних підстав для розірвання трудового договору, укладеного власником або уповноваженим ним органом із працівником на невизначений строк, а також строкового трудового договору до закінчення строку його чинності, що визначено пунктом 6 частиною першою статті 40 КЗпП України. Поняття «увільнення працівника» взагалі не передбачено та не врегульовано жодними нормами трудового законодавства, і це поняття вільно трактоване відповідачем без будь-якого нормативного врегулювання. Судами не враховано частину другу статті 40 КЗпП України, згідно з якою звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається лише у випадку якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Питання щодо переведення на іншу роботу навіть не розглядалося, і йому не запропоновано жодної іншої посади на підприємстві, а натомість Фондом державного майна України винесений спірний наказ про увільнення без будь-якого фактичного та юридичного обґрунтування.

У червні 2018 року Фонд державного майна України подав до суду відзиви на касаційну скаргу, у яких зазначено, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. Таким чином, на виконання рішення суду, наказом від 29 грудня 2016 року № 2336 поновлено ОСОБА_2 на посаді генерального директора ДП «Криворізька теплоцентраль», та відповідно позивача увільнено від виконання обов`язків директора ДП «Криворізька теплоцентраль» на підставі пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України. Вимоги позивача неможливо виконати у зв`язку з тим, що ДП «Криворізька теплоцентраль» припинило своє існування, що підтверджується витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що відповідно до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 25 серпня 2015 року № 123-к/к ОСОБА_1 призначено з 25 серпня 2015 року на посаду генерального директора ДП «Криворізька теплоцентраль» на умовах укладеного контракту.

Відповідно до наказу Фонду державного майна України від 08 грудня 2015 року № 1869 «Про прийняття рішення про приватизацію ДП «Криворізька теплоцентраль» та наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 20 січня 2016 року № 22 «Про передачу функцій управління майном єдиного майнового комплексу ДП «Криворізька теплоцентраль», функції управління майном єдиного майнового комплексу ДП «Криворізька теплоцентраль» передано в управління Фонду державного майна України.

У квітні 2016 року відповідно до наказу Фонду державного майна України від 08 квітня 2016 року № 700 ОСОБА_1 звільнений із займаної посади на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 28 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України, третя особа - ДП «Криворізька теплоцентраль», про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та про поновлення на роботі, визнано незаконним та скасовано наказ Фонду державного майна України від 08 квітня 2016 року № 700 «Про звільнення генерального директора ДП «Криворізька теплоцентраль» та поновлено ОСОБА_1 на посаді генерального директора ДП «Криворізька теплоцентраль» із 12 квітня 2016 року.

На виконання цього рішення, згідно з наказом Фонду Державного майна України від 12 жовтня 2016 року № 1862, ОСОБА_1 поновлено на посаді генерального директора ДП «Криворізька теплоцентраль» із 12 квітня 2016 року та цим же наказом його звільнено з посади генерального директора ДП «Криворізька теплоцентраль» із дати прийняття цього наказу у зв`язку з закінченням строку контракту від 25 серпня 2015 року № 05-е/15 (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України).

Пунктом 4 цього наказу на ОСОБА_1 покладено виконання обов`язків генерального директора ДП «Криворізька теплоцентраль» із дати прийняття цього наказу до призначення генерального директора підприємства.

Наказом Фонду державного майна України від 31 жовтня 2016 року № 1980 припинено повноваження виконуючого обов`язки генерального директора ДП «Криворізька теплоцентраль» ОСОБА_1 із дати прийняття цього наказу та покладено на ОСОБА_1 виконання обов`язків директора ДП «Криворізька теплоцентраль» із дати прийняття цього наказу до підведення підсумків конкурсного відбору керівника ДП «Криворізька теплоцентраль» та підписання контракту з особою, визначеною переможцем.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року у справі № 214/6346/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Фонду державного майна України, визнано незаконним та скасовано наказ Фонду державного майна України від 12 жовтня 2016 року № 1862 «Про звільнення генерального директора ДП «Криворізька теплоцентраль» та поновлено ОСОБА_2 на посаді генерального директора.

Наказом Фонду державного майна України від 29 грудня 2016 року № 2336 «Про виконання рішення суду» увільнено ОСОБА_1 від виконання обов`язків директора ДП «Криворізька теплоцентраль» із дати державної реєстрації нової редакції статуту ДП «Криворізька теплоцентраль» та ведення нового штатного розпису. Підстава: рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року у справі № 214/6346/16-ц та постанова відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 22 грудня 2016 року ВП № 53177782.

24 січня 2017 року звільненого працівника ОСОБА_2 поновлено на роботі, про що державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП Україниконтракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/98контракт, як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності й професійні навички, його правову і соціальну захищеність. Умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними (стаття 9 КЗпП України) (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини).

На момент прийняття Конституційним Судом України Рішення від № 12-рп/98 положення частини третьої статті 21 Кодексу передбачали, що сфера застосування контракту визначається законодавством. Надаючи офіційне тлумачення цій нормі Конституційний Суд України зазначив, що терміном «законодавство» охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції Україниі законів України.

Згідно з пунктом 9 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170, контракт набуває чинності з моменту його підписання або з дати, визначеної сторонами у контракті, і може бути змінений за згодою сторін, складеною у письмовій формі. Контракт є підставою для видання наказу (розпорядження) про прийняття (найняття) працівника на роботу з дня, встановленого у контракті за угодою сторін.

Пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» рекомендовано місцевим органам виконавчої влади при укладанні контрактів з керівниками підприємств, що є у комунальній власності, застосовувати порядок, передбачений Положенням, затвердженим цією постановою.

Відповідно до пункту 6 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203, з керівником підприємства, раніше обраним чи призначеним на посаду, також укладається або переукладається контракт. У разі відмови органу управління майном укласти контракт з керівником підприємства, трудовий договір розривається на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У справі, яка переглядається, суди встановили, що після ухвалення рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 28 вересня 2016 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді генерального директора ДП «Криворізька теплоцентраль», строк дії укладеного з ним до 25 серпня 2016 року контракту закінчився, і позивача звільнено з роботи тим же наказом яким і поновлено.

У зв`язку з тим, що нового керівника ДП «Криворізька теплоцентраль» можливо призначити лише після конкурсного відбору та підписання контракту з особою, визначеною переможцем, цим самим наказом від 12 жовтня 2016 року № 1862 на ОСОБА_1 покладено виконання обов`язків генерального директора ДП «Криворізька теплоцентраль».

Із зазначеного слідує, що призначення позивача виконуючим обов`язки генерального директора обмежувалось чітко визначеною подією - призначенням генерального директора цього підприємства. Таке призначення було тимчасовим і не визначено в часі, у зв`язку з неможливістю об`єктивно передбачити тривалість процедури погодження та призначення керівника.

Разом з тим, оскільки рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року у справі № 214/6346/16-ц ОСОБА_2 поновлено на посаді генерального директора ДП «Криворізька теплоцентраль», Фонд державного майна України з метою виконання цього судового рішення увільнив ОСОБА_1 від виконання обов`язків директора ДП «Криворізька теплоцентраль» та поновив на роботі ОСОБА_2

Узагальнюючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для скасування пункту 1 наказу Фонду державного майна України від 29 грудня 2016 року № 2336 про увільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків директора ДП «Криворізька теплоцентраль», оскільки цей наказ не порушує прав позивача, з огляду на те, що позивач перебував лише на посаді виконуючого обов`язки директора підприємства до проведення конкурсу на заміщення цієї вакантної посади, але з урахуванням того, що ОСОБА_2 на підставі судового рішення поновлена на посаді, яку раніше займала - директора ДП «Криворізька теплоцентраль», відповідач був вимушений увільнити позивача від тимчасового виконання ним обов`язків генерального директора.

Таким чином, звільнення позивача 29 грудня 2016 року є законним та обґрунтованим, оскільки минувала потреба у продовженні з ОСОБА_1 трудових відносин, так як його призначення на посаду тимчасово виконуючого обов`язки мало тимчасовий характер, тобто до моменту обрання керівника ДП «Криворізька теплоцентраль». Отже, трудові правовідносини з позивачем тривали до певної події у часі, яка мала неминуче настати а саме: проведення конкурсу та обрання генерального директора, але враховуючи те, що судовим рішенням, що набрало законної сили поновлено на цій посаді звільненого працівника - ОСОБА_2 , позивача на достатніх правових підставах увільнено від займаної посади.

Та обставина, що на час звільнення позивача, контракт із переможцем конкурсу укладено не було не є підставою для поновлення ОСОБА_1 , оскільки такої посади як тимчасово виконуючий обов`язки - немає, а посаду директора може займати лише особа, із якою укладений відповідний контракт після проведення конкурсу.

Доводи заявника про те, що питання щодо переведення на іншу роботу навіть не розглядалося, і йому не запропоновано жодної іншої посади на підприємстві, є безпідставними, оскільки за встановлених судами обставин, у відповідача відсутній обов`язок по працевлаштуванню працівника.

Контракт між ОСОБА_1 та Фондом державного майна України не укладався, наказом відповідача 12 жовтня 2016 року № 1862, ОСОБА_1 призначений виконуючим обов`язки директора ДП «Криворізька теплоцентраль» тимчасово, на період до призначення керівника цього підприємства у встановленому порядку.

Надаючи згоду на призначення виконуючим обов`язки директора ДП «Криворізька теплоцентраль» до призначення керівника цього підприємства у встановленому законом порядку, ОСОБА_1 усвідомлював, що він виконуватиме такі обов`язки тимчасово до призначення керівника підприємства, а отже, може бути звільнений від їх виконання на підставі наказу уповноваженого органу управління державним підприємством без дотримання передбачених частиною 2 статті 40, статями 42, 43, 49-2 КЗпП України порядку та гарантій, що застосовуються при звільненні працівників, які займають посади передбачені штатним розписом на підставі укладеного з ними трудового договору (контракту), оскільки така посада у штатному розписі підприємства відсутня.

Після поновлення на підставі судового рішення ОСОБА_2 на посаді директора ДП «Криворізька теплоцентраль», позивач у встановленому законом порядку увільнений від виконання покладених на нього обов`язків.

Документом, що регламентує порядок тимчасового замісництва є роз`яснення Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 29 грудня 1965 року № 30/39 «Про порядок оплати тимчасового заступництва» (далі - Роз`яснення), відповідно до якого тимчасовим заступництвом вважається виконання службових обов`язків за посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це викликано виробничою необхідністю (абзац 1 пункти1).

Зазначене роз`яснення є чинними відповідно до постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12 вересня 1991 року № 1545-ХП, згідно з якою до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Ураховуючи, що будь-яким іншим нормативно-правовим актом не викладено поняття та правової природи «виконуючий обов`язки» необхідно виходити із зазначеного визначення, яке за своєю суттю полягає у тому, що призначення особи на посаду тимчасово виконуючого обов`язки, зумовлено певною необхідністю, що виникає у зв`язку з певними виробничими обставинами.

З огляду на наведене посилання в касаційній скарзі на те, що звільнення відбулось незаконно є безпідставним, оскільки звільнення з посади виконуючого обов`язки може бути наслідком припинення обставин, які роботодавець вважав виробничою необхідністю, яка виникла у зв`язку з відсутністю директора підприємства та необхідністю проведення конкурсу на цю посаду, що займає певний період часу.

Не є підставою для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій твердження заявника про те, що поняття «увільнення працівника» взагалі не передбачено та не врегульовано жодними нормами трудового законодавства, оскільки «звільнення» - це розірвання трудових відносин між роботодавцем та працівником, а оскільки позивач лише тимчасово виконував обов`язки генерального директора, то відповідач застосував термін «увільнення», тобто «увільнення від обов`язків», які перед цим були покладені на ОСОБА_1 .

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними тим доводами, які були викладені в апеляційній скарзі та перевірялися судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду цього спору.

Таким чином, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 серпня 2017 рокута постанову Апеляційного суду Херсонської області від 01 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик