ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року

м. Харків

Справа № 638/11403/17

Провадження № 22-ц/818/4014/19

Категорія: договірні

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Харкові справуапеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року у складі судді Штих Т.В.,

у цивільній справі №638/11403/17 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій щодо стягнення комісії по споживчому кредиту неправомірними та зобов`язання провести відповідний розрахунок взаємних зобов`язань,-

встановив:

31.07.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнював та просив визнати угоду споживчого кредитування в її частині, а саме умову про сплату щомісячних комісій за кредитне обслуговування, яка суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», недійсною з моменту укладання договору. Визнати дії ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо нарахування та стягнення з нього комісій по споживчому кредиту за кредитною карткою неправомірними та зобов`язати провести та надати з урахуванням цього відповідний розрахунок взаємних зобов`язань за період з початку дії кредитної картки.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що на початку 2008 року ПАТ КБ « ПРИВАТБАНК» видало йому пенсійну картку, а також кредитну картку, яку позивач на підставі заяви отримав з умовами встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою 22,8 відсотків річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Також, ОСОБА_1 посилався на те, що він користувався кредитною карткою, однак згодом звернув увагу на те, що з кредитної картки та пенсійної картки списуються надлишкові кошти в незрозумілих для нього розмірах.

Він неодноразово звертався до установи банку з метою ознайомлення з правилами користування вказаною карткою, проте йому не було це повідомлено.

У 2015 році позивач з`ясував, що банк списує з його карток кошти у вигляді комісій та фактичними даними з виписки руху коштів, вбачається, що за період з 07.03.2008 року по 24.12.2012 року банком безпідставно нараховано та незаконно списаного з нього комісія на загальну суму 3377 грн. 54 коп., що значно перевищувало заборгованість за тілом кредиту та в цілому за кредитом. Таким чином, умова про сплату щомісячних комісій за кредитне обслуговування суперечить ст. 18 Закону України «про захист прав споживачів» є несправедливою і тому він змушений був звернутись до суду з позовом.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року у задоволені вищевказаного позову відмовлено.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю, з тих підстав, що судове рішення є незаконним, необґрунтованим, та прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції взагалі не надав оцінки та не звернув уваги на наявність по справі фактичних даних та доказів очевидно протиправних дій банку, що підтверджуються наявними у справі матеріалами у їх сукупності, у т.ч. наданими самим банком, зокрема, випискою банку руху коштів по картці за період з 01.01.2008 (фактично з 07.03.2008 р.) по 15.04.2013 р., що є в матеріалах справи, вбачається, що, банк всупереч, вимогам законодавства України, без будь яких на те підстав, щомісяця, а той двічі на місяць (наприклад, у січні, квітні 2009 року, тощо), незаконно нараховував комісії та спрямовував кошти у відповідних розмірах не на сплату заборгованості по тілу кредиту, на що він розраховував, а на оплату цих комісій за обслуговування кредиту, при тому без надання будь-яких відповідних додаткових послуг, будь-якої інформації про це, та й без зазначення того, які саме послуги за вказані комісії надаються, тобто нарахував та отримав з нього значні надлишкові кошти за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку по наданню та обслуговуванню кредиту за його рахунок, що є незаконним.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відзив на апеляційну скаргу не подало.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. ст. 7, 19, 274, 368, 369 ЦПК України, зважуючи на відсутність обґрунтованих клопотань про наявність підстав для зміни встановленого ухвалою суду порядку апеляційного перегляду справи, розглядає справу за апеляційною скаргою в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволені позовних вимог у зв`язку з тим, що зі змісту оспорюваної угоди споживчого кредитування в частині сплати щомісячної комісії за кредитне обслуговування сторони підтвердили, що угода відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивної, угода спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, волевиявлення кожного з них було вільним і відповідало внутрішній волі.

Колегія суддів не може погодитись з такими підставами для відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це не заборонено законом.

За результатами розгляду спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

У справі, що переглядається, встановлено, що 07.03.20108 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено договір № б/н. Умови вказаного договору, права та обов`язки сторін визначені Умовами та правилами надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Форма та зміст позовної заяви, яка подається до суду, визначені у ст.ст.175, 177 ЦПК України. Зокрема, частиною 3 статті 175 ЦПК України встановлено, що позовна заява повинна містити, зокрема: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Як вбачається уточнена позовна заява ОСОБА_1 містить посилання на порушення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» його прав, які полягають у неправомірному нарахуванні йому комісій. Разом з тим ОСОБА_1 не надав на підтвердження вказаного доводу свого розрахунку.

Разом з тим, позовна заява ОСОБА_1 не містить конкретного та чіткого змісту позовних вимог, зокрема щодо того, якими саме конкретними пунктами договору укладеного між ним та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» були порушені його права, внаслідок яких виник спір.

В своєму позові ОСОБА_1 посилався на ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». В той же час дана норма не встановлює такої дії, як зобов`язання провести відповідний розрахунок взаємних зобов`язань.

Колегія суддів зважає на те, що позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обґрунтовує вимоги, а суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для розгляду таких вимог. Право визначення підстав та предмету позову належить виключно позивачу, і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення, на що суд першої інстанції, однак, увагу не звернув.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про задоволення позовних вимог.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Таке вирішення даної справи не є перешкодою для звернення ОСОБА_1 у відповідності до положень статті 4 ЦПК України за захистом своїх прав, однак з урахуванням допущених у цій справі помилок в обранні способу та з дотримання встановленого цим Кодексом порядку.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року скасувати і ухвалити нове.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій щодо стягнення комісії по споживчому кредиту неправомірними та зобов`язання провести відповідний розрахунок взаємних зобов`язань - відмовити з інших підстав.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 23 вересня 2019 року

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина