П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2019 року місто Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Прокопчук Л.М. (суддя-доповідач), Самчишиної Н.В., Яворської Ж.М., із секретарем судового засідання Гавор В.Б., за участю учасників справи: позивачки ОСОБА_1 , представників відповідачки адвоката Гірника Г.С., Заболотної Г.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 квітня 2019 року, ухваленого в приміщенні того ж суду у складі судді Маржиної Т.В. (повний текст судового рішення складено в той же день), у цивільній справі (єдиний унікальний номер 484/5543/18, номер провадження 22-ц/812/1097/19) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми авансу,

В С Т А Н О В И В :

11 грудня 2018 року позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти, отримані останньою в якості авансу за продаж квартири АДРЕСА_1 в сумі 110000,00 грн.

Позовні вимоги мотивувала наступним. У травні 2017 року в усній формі вона домовилась з відповідачкою про купівлю у останньої квартири АДРЕСА_1 за 240000,00 грн., при цьому домовились, що гроші будуть сплачуватись частинами, а договір купівлі-продажу буде укладений одразу після сплати всієї суми. Спочатку вона передала відповідачці 80000,00 грн. (дату не пам`ятає та розписка втрачена); 15.11.2017 року передала ще 20000,00 грн., про що є розписка, а 10.05.2018 року 10000,00 грн., про що також є розписка. Для того, щоб отримувати субсидію, вони уклали договір оренди квартири строком на 1 рік. З 14.10.2017 року вона з сім`єю проживала в квартирі. Через рік 05.10.2018 року відповідачка попередила її про виселення з квартири, а отримані гроші відмовилась повертати. Посилаючись на те, що передані кошти в загальній сумі 110000 грн. є авансом, які відповідачка утримує у себе без достатніх правових підстав, просила їх стягнути з відповідачки на її користь (а.с. 4-6).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 квітня 2019 року позов задоволено повністю: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 гроші в сумі 110000,00 грн. та понесені витрати по сплаті судового збору (а.с.67-68).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обгрунтованості та доведеності, а тому на підставі статей 236, 387, 1221 ЦК України відповідачка зобов`язана повернути безпідставно набуті кошти позивачці.

В апеляційній скарзі відповідачка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на те, що отримані гроші є завдатком, а не авансом. Оскільки договір купівлі-продажу не укладений з вини позивачки, відповідачка вважає, що отримані кошти вона не повинна повертати (а.с. 74-75).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні апеляційного суду представники відповідачки підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Позивачка просила в задоволенні скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів прийшла до такого.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення в мотивувальній частині не відповідає наведеним вимогам.

Судом встановлено та поясненнями сторін підтверджено, що у 2017 році між сторонами була досягнута усна домовленість про придбання позивачкою належної відповідачці квартири АДРЕСА_1 . При цьому ніякого договору в письмовій формі з нотаріальним посвідченням вони не укладали. Також відповідачка визнала факт отримання нею від позивачки у 2017 році 80000,00 грн., хоча розписка відсутня. Факт передачі іншої суми загальним розміром 30000 грн. підтверджено розписками та не спростовано відповідачкою. Суд прийшов до висновку про те, що отримані кошти в загальній сумі 110000,00 грн. є безпідставно отриманим майном, а тому відповідно до положень статті 1212 ЦК України відповідачка має їх повернути.

Такий висновок суду не відповідає вимогам закону з огляду на таке.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 червня 2015 року у справі N 6-100цс15.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації у лютому 1997 року, належить квартира АДРЕСА_1 .

У травні 2017 року між позивачкою та відповідачкою ОСОБА_2 досягнуто домовленості про купівлю-продаж зазначеної квартири.

Згідно розписки від 15 листопада 2017 року ОСОБА_1 передала особисто ОСОБА_2 20000 грн. в рахунок коштів за вказану квартиру, а 10.05.2018 року ще 10000 грн., після чого до сплати залишилось 130000 грн., про що відповідачкою видана розписка. Розписка про передачу 80000 грн. відсутня, але відповідачка визнає вказаний факт.

Нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири не був укладений.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що між сторонами виникли не договірні правовідносини, а правовідносини щодо набуття майна без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), що регулюються статтею 1212 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком, оскільки судом не врахована правова природа правовідносин, які виникли між сторонами та правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 червня 2015 року у справі N 6-100цс15.

Суд невірно встановив правову природу розписок, за змістом яких позивачка передала відповідачці 110 тис. гривен в рахунок коштів за придбання квартири, тобто зміст розписок свідчить про наявність між сторонами договірних правовідносин щодо купівлі-продажу у майбутньому нерухомого майна, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, на яку вказує суд першої інстанції як на підставу повернення йому коштів (позивачка на правову підставі позову взагалі не посилалась).

Разом з тим, підставою позову є фактичні обставини, що наведені у позовній заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Таким чином, застосування матеріального закону, що регулює спірні правовідносини, є виключною прерогативою суду.

Зміст позову ОСОБА_1 полягає у вимозі повернення грошових коштів, одержаних від неї відповідачкою як попередню оплату в рахунок суми за основним договором, у зв`язку з тим, що зобов`язання не виконано (не укладено основний договір).

Спірні правовідносини регулюють положення статті 570 ЦК України, якою належить керуватися при вирішенні спору, що судом не враховано внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Згідно статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири, який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана позивачкою відповідачці грошова сума в розмірі 110 тис. гривен є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Отже, у справі, яка переглядається, суд неправильно застосував норму статті 1212 ЦК України, тому відповідно до положень частини четвертої статті 376 ЦПК України рішення суду слід змінити, оскільки змінюється його мотивувальна частина.

В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що отримана відповідачкою сума є завдатком, не заслуговують на увагу, оскільки доказів того, що отримана сума є завдатком відповідачкою не надано.

Керуючись ст. 367, 376, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 квітня 2019 року змінити в мотивувальній частині з підстав, викладених в мотивувальній частині цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Ж.М. Яворська

Повний текст судового рішення складено 20 вересня 2019 року