ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2019 року

м. Харків

Справа № 621/683/19

Провадження № 22-ц/790/3918/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Колтунової А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 06 червня 2019 року в складі судді Вельможної І.В.

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 додаткові витрати на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2500 грн. на місяць; стягнути з відповідача на користь позивача додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_3 в сумі 5089 грн , які були понесені разово. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом цивільної справи.

Позовна заява мотивована тим, що 01 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який був зареєстрований Комсомольською селищною радою Зміївського району Харківської області, актовий запис № 162. Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька - ОСОБА_3 , яка проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Рішенням Зміївського районного суду Харківської області шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. ОСОБА_2 звернувся з позовом про зменшення розміру аліментів. Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено. 15 березня 2018 року постановою Апеляційного суду Харківської області вказане рішення змінено та зменшено аліменти з 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, стягнутих за рішенням Змїївського районного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року, до 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 березня 2018 року до досягнення дитиною повноліття». Змінюючи судове рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_6 , в зв`язку з чим, у відповідності до ст. 192 СК України, є підстави для зменшення розміру вже стягнутих аліментів. При цьому, апеляційний суд в своїй постанові послався на можливість звернення до суду з позовом про стягнення додаткових витрат на дитину. Відповідач ОСОБА_2 сплачує аліменти у розмірі 950 грн. на місяць, однак, дана сума не є необхідною та достатньою для гармонійного розвитку дитини та не відповідає мінімальному розміру, встановленому статтею 182 СК України. На даний час ОСОБА_3 навчається у школі, відвідує гуртки, потребує належного харчування, оновлення гардеробу, канцелярських товарів тощо. Всі витрати на дитину складають для позивача порядку 5000 грн. на місяць.

Крім того ОСОБА_1 самостійно несе додаткові витрати у зв`язку зі станом здоров`я дитини. Зазначає, що неповнолітня донька ОСОБА_3 має захворювання очей, знаходиться під диспансерним наглядом окуліста Змїївської ЦРЛ, знаходиться на диспансерному обліку ОДКЛ № 1. Їй рекомендована постійна очкова корекція, а також курси апаратного лікування. Дитина потребує постійного медичного втручання, а саме гострої необхідності періодично відвідувати лікарняні заклади, перебувати в лікарні при проходженні реабілітації, з наявною хворобою, позивач несе витрати на відвідування медичних установи, які знаходяться в іншому місті, оплачує кошти за прийом лікаря, вартість медикаментозного лікування та обстеження дитини.

Вирішуючи питання розміру участі батька у додаткових витратах на дитину ОСОБА_1 також просила суд звернути увагу на той факт, що на її утриманні перебуває хворий на цукровий діабет батько, який переніс 2 інфаркти, та хвора матір - пенсіонер, яка перенесла 2 інсульти.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 06 червня 2019 року позовну задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1000 грн. додаткових витрат на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 разово понесені додаткові витрати на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 у розмірі 3139 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

04 липня 2019 року на вказане судове рішення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подано апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції змінити та стягнути з ОСОБА_2 додаткові витрати на користь ОСОБА_1 на утримання доньки в сумі 2500 грн щомісяця.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в ході розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_3 має захворювання очей, позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження цього, докази вартості апаратного лікування та розрахунок майбутніх витрат. Довідка заборгованості по аліментах, з якої вбачається, що ОСОБА_2 сплачує 900 грн щомісяця нерегулярно, є приватним підприємцем, доводи ОСОБА_2 про те, що його дохід складає 2700 грн. не відповідають дійсності, його реальним витратам. Крім того, суд не врахував та не надав оцінку її доказам про те, що на її утриманні перебувають батьки, хворий батько та матір - пенсіонер.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 додаткових витрат разово в сумі 3139 грн, 1000 грн щомісяця та витрат на правову допомогу в розмірі 10500 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не надала доказів того, що в липні 2018 року стан здоров`я очей дитини погіршився, доказів необхідності лікування поза межами України, що в Україні відсутні можливості для проведення лікування очей доньки за вказаним діагнозом. посилається на Постанову Верховного Суду від 01 квітня 2019 року, зазначає, що має дитину від другого шлюбу, дохід, який він отримує від підприємницької діяльності не перевищує 3000 грн, суд першої інстанції не надав належної оцінки його матеріальному та сімейному стану та безпідставно стягнув 100 грн додаткових витрат на дитину щомісяця. Не погоджується з висновком суду про стягнення з нього витрат на правову допомогу в сумі 10500 грн, оскільки не надано належного доказу, який час був витрачений адвокатом на надання правової допомоги, доказів на підтвердження оплати понесених витрат на правовому допомогу.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 липня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 06 червня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 липня 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами справи.

31 липня 2019 року ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Вважає апеляційну скаргу ОСОБА_2 необґрунтованою. Посилається на ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 51 Конституції України, ст.ст. 180, 185 СК України, вважає, що доводи ОСОБА_2 про те, що немає доказів необхідності лікування дитини за межами України не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_2 надавав нотаріальний дозвіл на вивезення дитини. ОСОБА_2 не виконує обов`язок матеріального забезпечення дитини, сплачує аліменти в сумі 900 грн. На її думку, твердження ОСОБА_2 про те, що на його утриманні перебувають дружина та дитина не відповідають дійсності, оскільки відповідно до рішення у цивільній справі, що знаходиться в провадженні Зміївського районного суду Харківської області, він зі своєю дружиною займаються підприємницькою діяльністю. Відповідач ухиляється від належного утримання своєї дитини. Крім того, враховуючи вимоги законодавства, правові позиції Верховного Суду та ЄСПЛ, ухилення від участі в додаткових витратах, вважає, що витрати на правову допомогу були фактичними та неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

Іншими учасниками справи відзив на апеляційну скаргу не подано.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія доходить таких висновків.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - копія Свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , актовий запис № 176. (а.с. 9).

ОСОБА_3 , 2009 року народження, проживає разом із ОСОБА_1 (а.с. 17).

Встановлено, що відповідач сплачує аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 .

25 липня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Зміївського районного суду Харківської області із позовом до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів, у задоволенні якого рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року було відмовлено. (а.с. 10-12).

Постановою Апеляційного суду Харківської області вказане рішення змінено та зменшено аліменти з 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, стягнутих за рішенням Змїївського районного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року, до 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 березня 2018 року до досягнення дитиною повноліття. (а.с. 13-16).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано документи про наявність у дитини ОСОБА_3 захворювання очей, а саме діагноз: Гіперметропія середнього ступеня, складний гіперметролічний астигматизм, рефракційна амбліолія середнього ступеню, узгоджувальна косоокість, що сходиться альтернуюче обох очей. ОСОБА_3 знаходиться на диспансерному огляді окуліста Змїївської ЦРЛ, на диспансерному обліку ОДКЛ №1. ОСОБА_3 рекомендована постійна очкова корекція, а також курси апаратного лікування. Відповідно до довідки ЛПЦ «Неболейка», ОСОБА_3 була обстежена 14 березня 2019 року дитячим лікарем-офтальмологом, встановлений діагноз та рекомендовано глеонто-оптичного (апаратного) лікування не менш ніж 2 рази на рік.

Позивачем надано суду розрахунок додаткових витрат на дитину, які будуть понесені в майбутньому. Судом враховано той факт, що ОСОБА_2 є здоровою, працездатною особою, має стабільний заробіток, при цьому, відповідач на утримання має інших осіб, зокрема малолітню дитину від іншого шлюбу. Також ОСОБА_1 надано суду належні докази підтвердження фактично понесених витрат на утримання дитини ОСОБА_3 , пов`язані з перебуванням на лікуванні у м. Нижній Новгород та перебування на консультації в ЛПЦ «Неболейка».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що в якості додаткових витрат на утриманні дитини, які будуть понесені в майбутньому, достатньою буде сума у розмірі 1000 грн щомісячно, також підлягає стягненню 3139 грн, яка складає 1/2 частину разово понесених позивачем витрат, витрати на правову допомогу в розмірі 10500 грн.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положеннями ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХII), держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Згідно зі ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину у разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватись наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема у зв`язку з хронічною хворобою дитини, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Частиною 1 ст. 12 цього Закону передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно якого СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Визначення особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Отже, вирішуючи даний спір, суд враховує, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України»).

Так, до особливих обставин, які викликають необхідність додаткових витрат на дитину закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини.

В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У пунктах 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 зазначено, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини можуть залучатися батьки, а додаткові витрати це такі, які викликані особливими обставинами: розвитком здібностей дітей, хворобою, каліцтвом тощо.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_3 має захворювання очей, а саме, діагноз: гіперметропія середнього ступеня, складний гіперметролічний астигматизм, рефракційна амбліолія середнього ступеню, узгоджувальна косоокість, що сходиться альтернуюче обох очей. ОСОБА_3 знаходиться на диспансерному огляді окуліста Змїївської ЦРЛ, на диспансерному обліку ОДКЛ №1 (а.с. 33-36).

Відповідно до довідки Державної фіскальної служби України Головного управління ДФс у Харківській області, Київське управління ГУ ДФС у Харківській області повідомило, що ОСОБА_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває на обліку як фізична особа - підприємець. Загальна сума доходу від здійснення підприємницької діяльності за 2018 рік складає: валовий дохід - 69060, 87 грн, чистий дохід - 31049, 59 грн. (а.с. 54).

Згідно довідки Регіонального сервісного центру в Харківській області Міністерства Внутрішніх Справ України, відповідно до наявних даних та електронної бази даних Національної автоматизовано інформаційної системи Департаменту ДАІ МВС України автомобіль VOLKSWAGEN LT 35, 2006 року випуску, DAIMLER-BENZ VITO, 2004 року випуску, зареєстровано на ОСОБА_2 (а.с. 56).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником квартири загальною площею 26, 8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 59).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником квартири загальною площею 26, 8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 59).

ОСОБА_2 є орендарем земельної ділянки загальною площею 0,0225 га для ведення комерційної діяльності, є власником нежитлової будівлі на підставі договору купівлі-продажу за адресою: АДРЕСА_3 та орендарем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, землі житлової та громадської забудови на підставі договору оренди. (а.с. 58).

ОСОБА_2 не заперечував, що дитина має захворювання очей, а саме: гіперметропія середнього ступеня, складний гіперметролічний астигматизм, рефракційна амбліолія середнього ступеню, узгоджувальна косоокість, що сходиться альтернуюче обох очей. ОСОБА_3 знаходиться на диспансерному огляді окуліста Змїївської ЦРЛ, на диспансерному обліку ОДКЛ № 1, однак, в апеляційній скарзі посилався на те, що відповідач не надала доказів того, що у липні 2018 року стан здоров`я очей дитини погіршився, доказів необхідності лікування поза межами України, що в Україні відсутні можливості для проведення лікування очей доньки за вказаним діагнозом.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не надала доказів необхідності лікування поза межами України, що в Україні відсутні можливості для проведення лікування очей доньки за вказаним діагнозом, оскільки вони не спростовують, що дитина має захворювання очей, у зв`язку із чим, потребує додаткових витрат на лікування.

При цьому позивач у судовому засіданні вказав на те, що ОСОБА_2 було достеменно відомо про наявність у ОСОБА_3 захворювання очей та необхідність проведення лікування саме за кордоном, оскільки саме м. Новий Новгород є лікар, який проводить лікування без оперативного втручання. Крім того, оскільки ОСОБА_2 надав нотаріальний дозвіл на вивезення дитини за кордон на консультацію.

ОСОБА_1 надано суду належні та допустимі докази на підтвердження фактично понесених витрат на утримання дитини ОСОБА_3 , пов`язані з перебуванням на лікуванні у м. Нижній Новгород та перебування на консультації в ЛПЦ «Неболейка», які знаходяться в матеріалах справи. (а.с. 18-28, 30, 32).

Встановивши, що ОСОБА_1 у зв`язку з хворобою дитини понесла документально підтверджені додаткові витрати, суд дійшов правильного висновку про необхідність стягнення половини цієї суми з відповідача, оскільки батьки зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами.

З огляду на вищевикладене суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про стягнення разово понесених додаткових витрат на дитину в розмірі 3139 грн, розмір яких було підтверджено належними і допустимими доказами. Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач, як батько дитини, зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину.

Мати ОСОБА_1 - ОСОБА_10 є пенсіонером, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_5. (а.с. 42).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_4 . Відповідно до довідки Виконкому Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області, ОСОБА_1 та копії паспорта ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 17, 38-39).

Водночас відповідно до виписок з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого № 235474 ОСОБА_10 проживає за адресою : АДРЕСА_6 . (а.с. 43-46).

Таким чином, ОСОБА_1 та її мати проживають за різними адресами, будь-яких доказів на підтвердження сум витрат на обстеження, лікування та факту того, що мати знаходиться на її утриманні не надано. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження знаходження на її утриманні батька матеріали справи не містять.

Отже, ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не доведено, що непрацездатні батьки знаходяться на її утриманні, доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував та не надав оцінку її доказам про те, що на її утриманні перебувають батьки, хворий батько та матір - пенсіонер є безпідставними.

Крім того, сторонами не заперечувалось, щорішенням Зміївського районного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. ОСОБА_2 звернувся з позовом про зменшення розміру аліментів, рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 13 грудня 2017 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено. 15 березня 2018 року постановою апеляційного суду Харківської області вказане рішення змінено та зменшено аліменти з 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, стягнутих за рішенням Змїївського районного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року, до 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 березня 2018 року до досягнення дитиною повноліття, виходячи з того, що ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_6 , в зв`язку з чим, у відповідності до ст. 192 СК України, є підстави для зменшення розміру вже стягнутих аліментів.

Доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 сплачує аліменти в сумі 950 грн нерегулярно є недоведеними, оскільки належні та допустимі докази на підтвердження цього в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, судом при зменшенні розміру аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 було враховано його сімейний стан, що ОСОБА_2 має ще одну дитину.

Водночас кошти, які стосуються особливих обставин, зумовлених у даному випадку наявністю у дитини захворювання, є додатковими, на відміну від аліментів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

При стягненні додаткових витрат судом першої інстанції також було досліджено матеріальний та сімейний стан, враховано той факт, що ОСОБА_2 є здоровою, працездатною особою, має стабільний заробіток, при цьому, має на утриманні має інших осіб, зокрема малолітню дитину від іншого шлюбу.

Стосовно позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дитини щомісяця в розмірі 2500 грн суд зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи,згідно медичної документації ОСОБА_3 рекомендована постійна очкова корекція, а також курси апаратного лікування. Відповідно до довідки ЛПЦ «Неболейка», ОСОБА_3 була обстежена 14 березня 2019 року дитячим лікарем-офтальмологом, встановлений діагноз та рекомендовано глеонто-оптичного (апаратного) лікування не менш ніж 2 рази на рік.

Разом із цим, наявність довідок, з яких вбачається наявність у дитини захворювання, та медичної документації з приводу рекомендацій проходити курси апаратного лікування, не є доказами того, що такі витрати неминуче будуть понесені позивачем в майбутньому, та що вказане захворювання потребує щомісячного лікування саме на заявлену позивачем суму в розмірі 2500 грн. Крім того, згідно консультативного висновку поліклініки від 19 жовтня 2017 року, де дитина знаходиться на диспансерному обліку, запропоновано стаціонарне лікування, але яке саме доказами не підтверджено.

Як вже було зазначено вище згідно положень законодавства розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі №6-1489цс17.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед, у такому випадках ідеться про передбачувані витрати, які визначаються у твердій грошовій сумі.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частинами 1 - 4 ст. 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною першою ст. 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В обґрунтування того, що захворювання дитини потребує понесення витрат на лікування і в майбутньому, ОСОБА_1 разом з позовною заявою надала суду розрахунок додаткових витрат на дитину, які будуть понесені в майбутньому (а.с. 64-65), в якому зазначила, що ОСОБА_3 знаходиться під диспансерним наглядом окуліста, рекомендована постійна очкова корекція, курси апаратного лікування, та вказала, що глеонто-оптичне (апаратне) лікування складається з курсу 15 днів, вартість одного курсу апаратного лікування в ДЛПЦ «Неболейка» складає 4763 грн, вартість послуг дитячого лікаря-офтальмолога в ДЛПЦ «Неболейка» складає 343 грн, необхідна кількість 4 консультації. Вказує, що для проходження курсу апаратного лікування дитини їй необхідно витрачати пальне, що дістатися з м. Зміїв до м. Харкова. Кожного року для обстеження відвідує лікарів в м. Нижній Новгород, вартість поїздки становить 10178, 19 грн.

Водночас, ОСОБА_1 не доведено необхідності здійснення додаткових витрат у майбутньому саме у заявленому позивачем розмірі 2500 грн щомісяця.

ОСОБА_1 у наданому розрахунку самостійно зазначено вартість курсу апаратного лікування, послуг лікаря - офтальмолога, консультації та обстеження, однак, належних та допустимих доказів на підтвердження таких витрат, що зазначені в розрахунку, в майбутньому в розумінні статей 77-80 ЦПК України разом з позовною заявою не подано.

Докази, на яких грунтуються позовні вимоги, повинні бути подані до суду першої інстанції позивачем разом з поданням позову.

Про неможливість подати всі докази разом з поданням позовної заяви позивач та її представник суд не повідомляли, докази, які не можуть бути подані до суду першої інстанції у встановлений законом строк з об`єктивних причин та причини, з яких докази не можуть бути подано у зазначений строк, у позовній заяві не зазначали. Клопотання про витребування доказів в матеріалах справи також відсутні.

Таким чином, належних та допустимих доказів на підтвердження таких доводів позовної заяви, а саме: документів та довідок відповідних медичних закладів про вартість відповідних медичних послуг, витрат на лікування, вартості курсу апаратного лікування, який було рекомендовано, з належним чином завіреними медичними висновками з цього приводу, у встановлений законом строк подано не було.

Крім того, ОСОБА_1 не доведено необхідності консультацій та апаратного курсу лікування саме в ДЛПЦ «Неболейка» та необхідності відвідування лікарів поза межами України в м. Нижній Новгород кожного року, та неможливості отримувати консультації лікаря та проходити курси апаратного лікування у інших медичних закладах, в тому числі неможливості проходити лікування у медичному закладі, де дитина знаходиться на обліку.

Довідка ДЛПЦ « Неболейка » підтверджує лише вартість медичних послуг у медичному закладі, але не є доказом того, що дитина має проходити медичне обстеження саме в ДЛПЦ «Неболейка».

Водночас, суд зауважує, що витрати на пальне до м. Харкова та вартість поїздок за межі України не відносяться до додаткових витрат на дитину у відповідності до вимог ст. 185 СК України.

Згідно товарного чеку № 357 від 17 серпня 2018 року , який міститься в матеріалах справи, придбана оправа - 550 грн, лінзи - 1100 грн, робота - 100 грн, таким чином, дитині була зроблена очкова корекція та придбані окуляри. (а.с. 30).

Крім того, відомостей про те, що донька потребує в майбутньому медикаментозного лікування або ж прийому лікарських препаратів та їх вартості матеріали справи не містять.

Будь-яких інших доказів, які б свідчили, що позивач у майбутньому буде нести витрати пов`язані з особливими обставинами в розмірі 2500 грн щомісячно суду не надано.

Таким чином, позивачем не підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами у справі необхідності у постійному лікуванні у майбутньомута не доведено розмір таких витрат, а рішення суду не можу грунтуватися на припущеннях.

З огляду на вищевикладене, стягнувшиз відповідача на користь позивача додаткові витрати на утримання дитини в розмірі 1000 грн , суд першої інстанції не врахував, що позивачем необхідності майбутніх витрат достатніми доказами у справі необґрунтовано.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить висновку про відмову в стягненні з відповідачки додаткових витрат на утримання дитини в розмірі 2500 грн щомісячно через їх недоведеність.

Стосовно стягнених витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

За положеннями Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Цей Закон визначає, що видами правової допомоги - є надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складання заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

За змістом положень статті 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням.

Відповідно частин першої, другої статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (Постанова Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17).

Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як свідчать матеріали справи, 13 березня 2019 року між Полікановим А.М. та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги в цивільному провадженні.

Згідно додатку № 1 до договору про надання правової допомоги розрахунок гонорару, який сплачується при підписанні договору включає: 500 грн усна консультація з вивчення документів; 3000 грн складання позовної заяви; 1000 грн складання клопотання про витребування доказів, адвокатські запити для витребування доказів; 6000 грн базова ставка гонорару адвоката за представництво інтересів клієнта на стадії розгляду судом першої інстанції; 1600 грн участь представника в одному судовому засіданні; 2000 грн складання заперечення на відзив та інших процесуальних документів (а.с. 69).

Згідно акту виконаних робіт від 16 квітня 2019 року, виконуючи умови договору адвокат Поліканов А.М. надав наступні послуги: надання усних консультацій; аналіз відповідної судової практики; ознайомлення з документами; складання позовної заяви; складання адвокатських запитів для витребування доказів; складання заперечення на відзив.(а.с. 111)

Як свідчать матеріали справи, підготовче судове засідання було призначене на 12 квітня 2019 року на 10-00 годину, учасники справи в судове засідання не з`явилися, судове засідання відкладене до 25 квітня 14-30 годину; 25 квітня 2019 року судове засідання не проводилося у зв`язку з перебуванням судді Вельможної І.В. на лікарняному, перенесено на 20 травня 2019 року 14-00 годину; 20 травня 2019 року ОСОБА_1 та адвокат Поліканов А.М. подали до суду заяву, якій просив проводити судове засідання без фіксації технічними засобами, закрити підготовче засідання та призначити до судового розгляду. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 20 травня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 06 червня 2019 року 11-00 годину.

Таким чином, в судових засіданнях під час підготовчого провадження адвокат Поліканов А.М. особисто участі не брав. Клопотання про витребування доказів, адвокатські запити для витребування доказів матеріали справи також не містять.

З матеріалів справи вбачається, що адвокатом Масловою О.В. на ім`я ОСОБА_1 було видано ордер серії ХВ № 19030005 на підставі договору про надання правової допомоги від 13 березня 2019 року у Зміївському районному суді Харківської області (а.с. 128). Згідно протоколу судового засідання адвокат Маслова О.В. брала участь у судовому засіданні Зміївського районного суду Харківської області 06 червня 2019 року при розгляді справи по суті як представник позивача, 06 червня 2019 року судом ухвалено рішення у справі. Отже, адвокат Поліканов А.М. в судовому розгляді справи по суті судом першої інстанції як представник позивача участі не брав.

Таким чином, надання правничої допомоги підтверджено належними та достатніми доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартостіта документально доведено на загальну суму 5500 грн., а саме: 500 грн - усна консультація з вивчення документів; 3000 грн - складання позовної заяви; 2000 грн - складання заперечення на відзив та інших процесуальних документів.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення суду змінити, скасувавши в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткових витрат на утримання дитини в розмірі 1000 грн щомісячно, відмовивши у задоволенні позовних вимог у цій частині. В іншій частині позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дитини в сумі 3139 грн, які були понесені разово, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України удовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково на суму 3139 грн з 20089 грн (2500 грн*6+5089 грн), тобто на 15%, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правову допомогу в сумі 825 грн. (5500 грн*15%).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 06 червня 2019 року змінити, скасувавши в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткових витрат на утримання дитини в розмірі 1000 грн щомісячно, відмовивши у задоволенні позовних вимог у цій частині.

В іншій частині позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, в сумі 3139 грн, які були понесені разово, рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_7 , місце проживання АДРЕСА_1 , код платника податків НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 825 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 вересня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова