КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва, постановлену під головуванням судді Матійчук Г.О. 17 грудня 2018 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Національного банку України про повернення коштів, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

встановив:

В грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

1) визнати ОСОБА_2 потерпілим, а Державу Україна в особі Національного Банку України винною у вчиненні дій та бездіяльності, що незаконно позбавили його права власності на грошові кошти в сумі 51148,61 євро;

2) визнати Державу Україна в особі Національного Банку України винною у незаконному заволодінні належними ОСОБА_2 за правом приватної власності грошовими коштами у 51148,61 євро;

3) суд визнати Державу Україна в особі Національного Банку України винною у вчиненні дій та бездіяльності, що призвели до значного погіршення матеріального стану ОСОБА_2 та його сім`ї;

4) визнати Державу Україна винною у вчиненні дій та бездіяльності, що спричинили значне погіршення морально стану ОСОБА_2 та його сім`ї, привели родину ОСОБА_2 на межу розлучення в час очікування народження дитини;

5) визнати Державу Україна винною у вчиненні дій та бездіяльності, що спричинили неотримання ОСОБА_2 значних матеріальних грошових дивідендів (прибутку) в разі розумного використання належних ОСОБА_2 коштів;

6) стягнути та зобов`язати відповідача повернути ОСОБА_2 приватну власність - незаконно відібрані грошові кошти в сумі 51148,61 євро;

7) стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 втрачену вигоду від невикористання незаконно відібраних грошових коштів у розрахунку 10% річних, що становить - 18631,94 євро на день подачі позову;

8) стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 пеню в розмірі 3% за кожен день прострочення виплати коштів рахунку в сумі 1850558,76 євро;

9) стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 інфляційний відсоток за весь час неповернення коштів з належного мені рахунку;

10) стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 вищеперераховані кошти у валюті вкладу евро;

11) стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 моральні збитки та моральні втрати від дій та бездіяльності за страждання та утиски, яких за цей період зазнав ОСОБА_2 та його сім`я, в сумі 100000 грн.

Вимоги обґрунтовує тим, що має у ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" вклад на суму 51148,61 євро. У вересні 2015 року відносно цього банку НБУ застосував заходи згідно із Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (віднесення банку до неплатоспроможних, відкликання ліцензії). Унаслідок цих дій був позбавлений можливості користуватися коштами вкладу.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року позовна заява повернута позивачу на підставі пункту 2 частини 4 статті 185 ЦПК України з мотивів недотримання визначених статтею 20 ЦПК України правил про об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами цивільного та адміністративного видів судочинств.

Не погодившись з постановленою ухвалою, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати, вирішити позов по суті або направити справу для розгляду до суд першої інстанції.

В апеляційній скарзі посилається на те, що вимоги стосуються захисту цивільного права, а вимоги, які суд уважав такими, що підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства, є похідними, відтак можуть бути предметом розгляду у цивільному провадженні. Також звертає увагу, що відповідачем є держава Україна, а не будь-який орган державної влади.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача посилається на те, що НБУ є особливим органом державного управління, підставами позову є оскарження управлінських функцій, відтак такі вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 20 та частини 4 статті 188 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 2 частини 4 статті 185 ЦПК України визначено, що заява повертається у випадках, коли порушено правила об`єднання позовних вимог крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із статтею 19 КАС України:

1. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень"; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

2. Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи: 1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; 2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; 3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; 4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.

3. Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Згідно із визначенням термінів (стаття 4 КАС України):

2) публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

7) суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг;

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 30 травня 2018 року у справі №826/7431/16, від 30 січня 2019 року у справі №802/1188/18-а зазначила:

Якщо порушення своїх прав особа вбачає в наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів характер, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Звертаючись до суду із цим позовом, його предметом позивач зазначив захист цивільного права, пов`язаного з мирним володінням майном, яким є грошові кошти, що були розміщені у банку на підставі цивільно-правової угоди. Згідно із заявленими вимогами, позивач просить визнати Державу Україна в особі НБУ винною у діях, що призвели до неможливості реалізовувати права власника майна та настанні негативних наслідків, а також стягнути належні кошти та відшкодувати моральну шкоду.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що будь-який висновок суду за результатами розгляду вимог має ґрунтуватися на встановленні винних дій відповідача і якщо такі установлено, то суд застосовує заходи відновлення права, зокрема, в контексті обставин цієї справи - стягує грошові кошти.

Розгляд справи вимагатиме надання оцінки тому, чи були дії НБУ (суб`єкта владних повноважень), які для позивача мали негативні наслідки у вигляді перешкод у реалізації цивільного права щодо володіння майном, правомірними і чи має настати обумовлена законом відповідальність.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не може погодитися з висновком суду першої інстанції про порушення правил об`єднання вимог, оскільки такі висновки є передчасними та зроблені із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для вирішення питання.

Окрім того, суд апеляційної інстанції уважає, що не зазначивши те, які саме вимоги не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства, судом першої інстанції були порушені вимоги щодо належного обґрунтування судового рішення, чим позивач поставлений в умови правової невизначеності.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи ( вирішення питання) без повідомлення ( виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова