ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 643/7807/13-ц

Провадження № 22ц/818/1359/19

24 вересня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П.,Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Іманвердізаде А.А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дряпко Ольга Олександрівна, служба у справах дітей Московського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 липня 2016 року (суддя Скотар А.Ю.) по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дряпко Ольга Олександрівна, служба у справах дітей Московського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, -

встановив:

27.05.2013 ОСОБА_1 звернувся до Московського районного суду м. Харкова з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 03.12.2010 року та відновити становище, яке існувало до порушення його прав шляхом витребування спірної квартири з незаконного володіння ОСОБА_3 та визнання права власності на неї за собою.

В обґрунтування позову зазначав, що за договором купівлі-продажу від 11.09.2009 придбав квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстрував у встановленому законом порядку.

В 2010 році колишній власник квартири ОСОБА_2 , як законний представник свого сина ОСОБА_6 , звернулась до суду з позовом про визнання зазначеного договору від 11.09.20-09 недійсним.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26.05.2010 у справі № 2-10255/10 договір купівлі-продажу квартири від 11.09.2009 визнано недійсним, скасовано його державну реєстрацію.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 01.04.2011 зазначене заочне рішення скасовано та 24.04.2012 постановлено нове рішення про задоволення позову, яке, в свою чергу, скасоване рішенням апеляційного суду Харківської області від 26.07.2012 та в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено. Отже, договір купівлі-продажу спірної квартири від 11.09.2009 є дійсним.

03.12.2012 ОСОБА_7 уклала договір купівлі-продажу зазначеної квартири з сусідкою ОСОБА_5 , а остання перепродала її 30.12.2012 ОСОБА_3

Договір купівлі-продажу спірної квартири від 03.12.2010 позивач вважав таким, що порушує його право власності, так як здійснений проти його волі, особою, яка не мала права відчужувати майно.

Позов розглянуто за відсутності сторін по справі.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 липня 2016 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, та постановити нове яким задовольнити його позов в повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції не були враховані висновки та мотиви суду касаційної інстанції. Суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що оскільки договір комісії визнаний недійсним, а тому ОСОБА_1 нібито неправомірно набув право власності спірне майно, а ОСОБА_2 нібито діяла як законний власник спірної квартири. Вказує, що ОСОБА_1 є єдиним законним власником спірної квартири, що підтверджується рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 липня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу спірної квартири було відмовлено у повному обсязі. Також судом не було враховано, що оскільки спірна квартира вибула із володіння позивача на підставі судових рішень, які станом на момент розгляду цієї цивільної справи вже скасовані у встановленому законом порядку, то цю квартиру слід вважати такою, що вибула із володіння власника поза його волею, а тому він має повне і законне право витребувати її із чужого незаконного володіння і вимагати визнання за ним права власності на неї. Крім того, посилається на те, що в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 вересня 2015 року, при перегляді рішень, що були ухвалені по цій справі, встановив і зазначив, що ОСОБА_9 набув право власності на спірну квартиру, а укладений ним із продавцем договір купівлі-продажу квартири є дійсним.

Правом на надання відзиву по справі сторони не скористались.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та інші учасники процесу не з`явилися, судом направлялись судові повістки-повідомлення на адреси, зазначені в позовній заяві та апеляційній скарзі.

Проте, судові повістки-повідомлення повернулись із відмітками «Адресат відсутній».

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р., (Judgement of ECHR of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253- В).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа «Скопелліті проти Італії» від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25 березня 1999 року).

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселігіс Проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші).

Отже, з урахуванням наведеного вище, колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність всіх учасників процесу.

Вислухавши доповідь судді, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що договір комісії від 26.01.2009 , на підставі якого діяв продавець, визнаний судом недійсним , а тому підстави вважати, що ОСОБА_1 є власником майна, яке вибуло з володіння поза його волею, відсутні.

Судова колегія не може погодиться з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що власником квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно б/н від 12.02.2007, виданого Московською районною радою м. Харкова, що сторонами не оскаржується та вбачається з наявних в матеріалах справи договорів купівлі-продажу спірної квартири, витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т. 1, а.с. 8, 21,83).

В січні 2009 року ОСОБА_2 укладено низку цивільно-правових договорів, а саме:

-з ОСОБА_10 договір позики від 26.01.2009 за яким ОСОБА_2 отримала валютні цінності в сумі 10880,00 доларів США строком до 26.01.2010 (т. 1, а.с. 224);

-з ОСОБА_10 договір іпотеки від 26.01.2009 за яким ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 26.01.2009 передала в іпотеку ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 225, 226);

-з ОСОБА_11 договір комісії від 26.01.2009 за яким ОСОБА_2 доручила ОСОБА_12 О. здійснити продаж квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 227).

11.09.2009на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеному між продавцем ОСОБА_11 , який діяв як комісіонер за договором комісії з ОСОБА_2 , та покупцем ОСОБА_1 , останній придбав належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та зареєстрував своє право власності (а.с. т. 1, а.с. 8, 9).

Дійсність зазначених вище договорів неодноразово була предметом судового розгляду.

Так, дійсність договору купівлі-продажу квартири від 11.09.2009 оспорювалась в суді починаючи з 2010 року як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_6 - сином останньої.

26.05.2010Московським районним судом м. Харкова ухвалено заочне рішення за позовом ОСОБА_6 яким, крім іншого, визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 11.09.2009 (т. 1, а.с. 14).

01.04.2011вказане заочне рішення скасоване, справа призначена до розгляду в загальному порядку в результаті якого 24.04.2012 ухвалено рішення про визнання договору купівлі-продажу квартири від 11.09.2009 недійсним, яке скасоване апеляційним судом Харківської області 26.07.2012 з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову (т. 1, а.с. 15-20).

Згідно договору купівлі-продажу від 03.12.2010, тобто в період, коли право власності на спірну квартиру було поновлено за ОСОБА_2 , остання продала її ОСОБА_13 , а та, в свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2010 - ОСОБА_3 (а.с. 21,22, 27, 28).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_1 є єдиним законним власником спірної квартири, що підтверджується рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26.07.2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.08.2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.02.2016 року, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу спірної квартири відмовлено у повному обсязі.

Між тим, в суді апеляційної інстанції , ухвалою від 15.03.2017 року було зупинено провадження у вказаній справі до набрання законної сили рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.12.2016 року по справі №643/1295/16-ц за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г.І. про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Зазначеним вище рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року визнано недійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 укладений 11.09.2009 р. між ОСОБА_11 (який діяв на підставі договору комісії) та ОСОБА_1 та зареєстрованим приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. за номером 2611.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 13.08.2018 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_14 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_11 про визнання договору купівлі- продажу від 11.09.2009 недійсним - відмовлено.

Постанова суду мотивована тим, що сам по собі факт вчинення правочину батьками малолітньої дитини без дозволу органу опіки та піклування не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. До того ж судове рішення, яким було задоволено позов ОСОБА_2 про визнання договору комісії від 26.01.2009 року недійсним, було скасовано рішенням Апеляційного суду Харківської області від 02.10.2017 року.

Таким чином посилання в оскаржуваному рішенні на недійсність договору комісії від 26.01.2019 року як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог є необґрунтованим.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Беручи до уваги те, що дійсність договору від 11.09.2009 року, за яким ОСОБА_1 набув права власності на квартиру АДРЕСА_1 встановлена судовими рішеннями, ОСОБА_1 є законним власником вказаного майна.

Відповідно ч. 2 ст. 328 ЦК України, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З огляду на викладене, відчуження спірної квартири за договором купівлі-продажу від 03.12.2010 ОСОБА_2 під час розгляду судових спорів не можна вважати правомірним.

У зв`язку з чим позовні вимоги про визнання вказаного правочину недійсним підлягають задоволенню.

Згідно ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

За положеннями ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Таким чином вказаний правочин не може бути підставою для переходу права власності на спірну квартиру до набувача, оскільки є недійсним.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий також шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене в того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (ч.1 ст.388 ЦК України).

Враховуючи те, що нерухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_1 у той час, коли право власності на це майно було незаконно зареєстровано за ОСОБА_2 , підстави для витребування цього майна у ОСОБА_14 . відсутні, оскільки право ОСОБА_1 в даній справі підлягає захисту шляхом його визнання у судовому порядку.

Отже, вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння є передчасними та задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Керуючись ст.ст.367, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 липня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Дряпко Ольга Олександрівна, служба у справах дітей Московського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 03 грудня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дряпко Ольгою Олександрівною та зареєстрований за реєстровим №4905.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги про витребування квартири АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко