Ухвала

24 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 127/32573/18

провадження № 61-16946 ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Кривцової Г. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Київської області від 03 травня 2019 рокута постанову Вінницького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго») просив стягнути на його користь не нараховану та недоотриману заробітну плату з 01 травня 2017 року до 31 грудня 2017 року, яка складає 8 064,26 грн, винагороду за підсумками роботи за 2017 рік в розмірі 15 077,00 грн, одноразове заохочення до професійного свята - Дня енергетика за 2017 рік в розмірі 11 598,00 грн, заробітну плату за час відпустки в січні 2018 року 1 172,40 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 травня 2019 року, залишеним без змін постановоюВінницького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» на користь ОСОБА_1 777,00 грн недонарахованої заробітної плати за грудень 2017 року, 1 172,40 грн недонарахованої заробітної плати за час щорічної відпустки у січні 2018 року, 11 598,00 грн одноразового заохочення до професійного свята - Дня енергетика у 2017 році (суми визначені без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів). В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судового збору. Рішення суду у частині стягнення заробітної плати, але не більше, ніж за один місяць допущено до негайного виконання.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 травня 2019 року виправлено арифметичну помилку, допущену в рішенні Вінницького міського суду Вінницької області від 03 травня 2019 року, зазначивши у мотивувальній та резолютивній частинах рішення суду розмір недорахованої заробітної плати на час щорічної відпустки у січні 2018 року, яка підлягає стягненню - 1 003,57 грн (сума зазначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів), а не 1 172,40 грн.

У вересні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої та апеляційної інстанції скасувати в частині незадоволених позовних вимог, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, а саме стягнути з ДП «Національна енергетична компанія «Укренерго» на його користь ненараховану та недоотриману заробітну плату з 01 травня 2017 року по 31 грудня 2017 року, яка складає 7 287,26 грн та винагороду за підсумками роботи за 2017 рік в розмірі 15 077,00 грн.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, з урахуванням такого.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) - 1 921,00 грн.

Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Предметом спору у цій справі є стягнення не нарахованої та недоотриманої заробітної плати з 01 травня 2017 року до 31 грудня 2017 року, яка складає 8 064,26 грн, винагороди за підсумками роботи за 2017 рік в розмірі 15 077,00 грн, одноразового заохочення до професійного свята - Дня енергетика за 2017 рік в розмірі 11 598,00 грн, заробітної плати за час відпустки в січні 2018 року 1 172,40 грн,що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921,00 грн*100=192 100,00 грн).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на підпункти «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та вказує, що ця справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики та має виняткове значення для нього.

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини, передбачені підпунктами «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що ця справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, становить значний суспільний інтерес, а також має виняткове значення, оскільки заявником не додано до касаційної скарги доказів, які б підтверджували обставини, на які він посилається. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджують незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваними судовими рішеннями та не свідчать про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції.

При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, увідкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Київської області від 03 травня 2019 рокута постанову Вінницького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Г. В. Кривцова