ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 вересня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/3738/19

Головуючий у першій інстанції - Пантелієнко В. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1200/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Бобрової І.О.,

суддів - Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.,

за участю секретаря - Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - АТ "Укрсоцбанк"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Палігін Олександр Петрович,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" на ухвалу судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

місце ухвалення судом першої інстанції ухвали - м.Ніжин,

дата складання судом першої інстанції повного тексту ухвали - 01.08.2019,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до АТ «Укрсоцбанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 12.09.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №18964, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість у сумі 201 838,11 грн, що виникла по Договору кредиту №935/б-281 від 25.10.2007. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіним О.П. 12.04.2019 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання зазначеного вище виконавчого напису нотаріуса.

Між тим, позивач вважає вищезазначений виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню оскільки строк для звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису сплив у 2014 році, оскільки у банку право вимоги на дострокове погашення заборгованості виникло 05.05.2011. Також позивач зазначає, що слід врахувати наявність судового рішення про стягнення з неї заборгованості по кредитному договору, та те, що ніхто не може бути двічі притягнений до відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. №18964 від 12.09.2017.

Одночасно із позовною заявою, ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, в якій, посилаючись на загрозу втрати нею належного їй нерухомого майна, яке передано на примусову реалізацію приватним виконавцем, а також ускладнення ефективного захисту та поновлення порушених її прав як позивача, просила вжити заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі вищезазначеного виконавчого напису приватного нотаріуса.

Ухвалою судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 серпня 2019 року вказану заяву ОСОБА_1 задоволено. Зупинено стягнення за виконавчим написом, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. 12.09.2017 за №18964.

Ухвала про забезпечення позову мотивована тим, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, направлених забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача.

В апеляційній скарзі АТ «Укрсоцбанк» посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просило ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову у повному обсязі. Скаржник зазначає, що безпосередньо стосовно самого нерухомого об`єкту спору майнового характеру між сторонами не існує. Стороною позивача не надано суду доказів, які б свідчили про неможливість виконання чи утруднення виконання рішення суду в майбутньому, а також не наведено обґрунтувань доцільності вжиття вказаних заходів забезпечення позову, які мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до ст.1,3 ЦК України, ст. 2,4,5,12,13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення ст.ст.18,153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Отже, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим у Цивільному процесуальному кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від заявника пропозиції щодо зустрічного забезпечення; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

За змістом ст.149-153 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується, зокрема, шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку (п.6 ч.1 ст.150 ЦПК України).

Про забезпечення позову суд постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено в установленому порядку.

Процесуальним законом визначено обов`язок заявника вказати предмет позову та обґрунтувати необхідність забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, яку заявник має намір пред`явити, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Відповідно до роз`яснень п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем було подано до суду позов про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса, який відповідно до п.3 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом, що підлягає примусовому виконанню, тобто виконавчий документ оскаржується боржником в судовому порядку.

01.08.2019 було відкрито провадження у справі за позовною заявою.

Зі змісту позовної заяви убачається, що матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої він просить ухвалити судове рішення, зводиться до визнання виконавчого напису, вчиненого 12.09.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., зареєстрованим в реєстрі за №18964, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості в сумі 201 838,11 грн, таким, що не підлягає виконанню.

В своїй заяві про забезпечення позову позивач посилається на те, що після відкриття виконавчого провадження за оскаржуваним виконавчим написом майно, на яке приватним виконавцем накладено арешт, передано на примусову реалізацію, а тому існує загроза втрати нею нерухомого майна, а також ускладнення його повернення, у разі задоволення позову.

З огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами існує спір щодо законності видачі приватним нотаріусом виконавчого напису, через виконання якого існує реальна загроза втрати майна, належного позивачу, в ході виконавчого провадження.

З метою недопущення цього, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правомірно обрав адекватний ситуації спосіб забезпечення позову, обраний позивачем, а саме: зупинив стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса, оскільки в разі незастосування заходів забезпечення позову можуть бути порушені права позивача.

Посилання скаржника на те, що майнового спору стосовно об`єкту нерухомого майна між сторонами не існує, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки ст.150 ч.1 п.6 ЦПК України передбачає застосування у справах даної категорії саме обраного позивачем способу забезпечення позову. Зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, є видом забезпечення позову, який є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не зазначив жодних доказів, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, колегія суддів не бере до уваги, оскільки судове рішення ухвалено з урахуванням встановлених фактичних обставин, з дотриманням вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Матеріали справи містять докази щодо накладення постановою приватного виконавця 12.04.2019 арешту на будинок АДРЕСА_1 та призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання (а.с.61).

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам процесуального закону, є необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Судове рішення суду першої інстанції є достатньо мотивованим та таким, що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення, а ухвалу судді Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 серпня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

В.М.Вінгаль

Л.В.Кузюра

Повний текст постанови складений 23.09.2019.