Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 756/9671/16

провадження № 61-30723св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Київська міська клінічна офтальмологічна лікарня «Центр мікрохірургії ока»,

третя особа - Первинна профспілкова організація працівників Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Первинної профспілкової організації працівників Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року у складі судді Васалатія К. А. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Оніщук М. І., Українець Л. Д., Шебуєва В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» (далі - КМКОЛ «ЦМХО»), третя особа - Первинна профспілкова організація працівників Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» (далі - ППО КМКОЛ «ЦМХО»), про визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення, посилаючись на те, що з 01 серпня 2002 року вона перебуває у трудових відносинах з відповідачем та з 21 вересня 2014 року обіймає посаду лікаря-офтальмолога офтальмологічного відділення № 6. Наказом КМКОЛ «ЦМХО» від 12 липня 2016 року № 141 на неї було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани за недбале ставлення до виконання своїх посадових обов`язків. Підставою для винесення вказаного наказу стало те, що 11 квітня 2016 року під час здійснення прийому в Консультативній діагностичній поліклініці для дорослих, при встановленому діагнозі «відшарування сітківки лівого ока», вона нібито направила пацієнта ОСОБА_2 для проведення операції до іншого медичного закладу, мотивуючи це відсутністю спеціалістів та необхідної матеріально-технічної бази в КМКОЛ «ЦМХО». Вважає, що її незаконно притягнуто до відповідальності, оскільки вона не вчиняла жодних дисциплінарних проступків. На прохання самої пацієнтки вона порадила їй звернутися на консультацію до кафедрального співробітника офтальмологічного відділення Олександрійської міської клінічної лікарні міста Києва, на базі якого знаходиться кафедра офтальмології Національного медичного Університету імені Богомольця та працюють головний позаштатний офтальмолог Міністерства охорони здоров`я України і головний офтальмолог Департаменту охорони здоров`я міста Києва. При цьому головний лікар ОСОБА_3 повідомила, що ОСОБА_2 написала на неї скаргу, з якою не надала їй можливості ознайомитися. В подальшому в її сторону звучали необґрунтовані, суб`єктивні та такі, що не відповідають дійсності, звинувачення у непрофесійності, було вказано, що вона не має права направляти пацієнтів на суміжні консультації або лікування до інших медичних установ. Також від неї вимагали написати заяву про звільнення із займаної посади. Однак ОСОБА_4 не писала будь-яких скарг, а навпаки, зателефонувала їй та подякувала за надану консультацію і вчасно встановлений діагноз. Крім того, оскільки вона є членом ППО КМКОЛ «ЦМХО», то відповідач не мав права застосовувати до неї дисциплінарне стягнення без попередньої згоди виборного профспілкового органу. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати незаконним та скасувати вищевказаний наказ.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ КМКОЛ «ЦМХО»від 12 липня 2016 року № 141 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності лікаря-офтальмолога офтальмологічного відділення № 6 ОСОБА_1 та оголошення їй догани».Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідачем була порушена визначена законом процедура застосування дисциплінарного стягнення, не враховано надані позивачем пояснення та не отримано попередньої згоди виборного профспілкового органу на притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2017 року апеляційні скарги КМКОЛ «ЦМХО» та ППО КМКОЛ «ЦМХО» задоволено частково. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ КМКОЛ «ЦМХО»від 12 липня 2016 року № 141 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності лікаря-офтальмолога офтальмологічного відділення № 6 ОСОБА_1 ». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про порушення КМКОЛ «ЦМХО» визначеної частиною другою статті 252 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) процедури застосування дисциплінарного стягнення. ОСОБА_1 не була членом виборного профспілкового органу, а лише входила до складу первинної профспілкової організації, у зв`язку з чим роботодавець не зобов`язаний був отримувати попередню згоду виборного профспілкового органу на її притягнення до дисциплінарної відповідальності. Разом з цим, взявши до уваги, що відповідачем не було доведено правомірності застосування до позивача дисциплінарного стягнення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання незаконним оспорюваного наказу. При цьому суд виходив з того, що лікарем-офтальмологом ОСОБА_1 було правильно поставлено діагноз ОСОБА_4 та призначено ефективне лікування з оформленням відповідного направлення на бланку лікарні. З огляду на відсутність скарг з боку пацієнта, яка одержала необхідний обсяг професійної медичної допомоги, сам лише факт не зазначення позивачем у виписаному направленні назви відділення, до якого мала звернутися ОСОБА_4 (враховуючи наявність вказівки щодо оперативного втручання), а також - рекомендація (на прохання пацієнта) іншого лікаря, не може свідчити про порушення працівником, який добросовісно та фахово надав пацієнту відповідну медичну консультацію, трудової дисципліни та, як наслідок, слугувати підставою для його притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та заяви про приєднання до цієї скарги.

28 лютого 2017 року ППО КМКОЛ «ЦМХО» подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, до якої приєдналася КМКОЛ «ЦМХО», в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року у повному обсязі, а рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2017 року - в частині задоволених позовних вимог, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга та заява про приєднання до цієї скарги мотивовані тим, що локальними актами відповідача передбачено обов`язок лікаря, в тому числі позивача, скеровувати пацієнта для проведення операцій саме до стаціонару КМКОЛ «ЦМХО». Заповнюючи відповідне направлення на госпіталізацію (консультацію), лікар повинен чітко вказати, куди саме направляється пацієнт: на госпіталізацію чи консультацію, а також - до якого лікаря чи в яке саме відділення закладу охорони здоров`я. Однак виписане лікарем-офтальмологом ОСОБА_1 направлення не містило вказівки про направлення пацієнта ОСОБА_4 до стаціонару КМКОЛ « ЦМХО ». Апеляційний суд встановив, що позивач на зворотній сторінці направлення, тобто офіційного документа, написала, на прохання пацієнта, прізвище, ім`я, по батькові та номер телефону лікаря офтальмологічного відділення Олександрівської лікарні. Проте, дійшовши висновку, що вказаний запис не носить офіційного характеру, суд не зазначив, якою нормою чинного законодавства це передбачено. Надавши направлення на суміжну консультацію до іншого лікувального закладу, ОСОБА_1 порушила маршрутизацію пацієнта. ОСОБА_4 була викликана до суду першої інстанції як свідок зі сторони відповідача, однак про явку цього свідка повідомила представник позивача та надала суду її паспорт, що викликає сумніви в неупередженості та об`єктивності наданих ОСОБА_4 показань. Під час надання консультації ОСОБА_1 не заповнила медичну картку амбулаторного хворого ОСОБА_4 , що свідчить про ненаправлення пацієнта до КМКОЛ «ЦМХО». Конкретного консультанта визначає керівництво лікарні, а не лікар. Направляючи пацієнта на консультацію до іншого медичного закладу, позивач не узгодила такі дії із завідувачем офтальмологічного відділення.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Оболонського районного суду міста Києва.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу № 756/9671/16 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що з 01 серпня 2002 року ОСОБА_6 перебуває у трудових відносинах з КМКОЛ «ЦМХО» та з 21 вересня 2014 року обіймає посаду лікаря-офтальмолога офтальмологічного відділення № 6.

11 квітня 2016 року в консультативно-діагностичній поліклініці для дорослих КМКОЛ «ЦМХО» лікар-офтальмолог офтальмологічного відділення № 6 ОСОБА_1 провела огляд пацієнта ОСОБА_2 , якій встановила діагноз: «відшарування сітківки лівого ока», у зв`язку з чим рекомендувала оперативне втручання у вигляді вітректомії лівого ока, про що було зазначено у направленні на госпіталізацію. На зворотній стороні цього направлення позивач, на прохання пацієнта, записала прізвище, ім`я, по батькові та номер телефона лікаря офтальмологічного відділення Олександрівської лікарні.

У висновку КМКОЛ «ЦМХО» від 08 лютого 2016 року, складеному за результатами проведеної перевірки, зазначено, що 21 червня 2016 року на особистому прийомі головного лікаря КМКОЛ «ЦМХО» ОСОБА_3 пацієнт ОСОБА_2 поскаржилася на неякісно надану працівниками лікарні медичну допомогу та просила вжити відповідних заходів щодо винних осіб.

Однак допитана в суді першої інстанції як свідок ОСОБА_2 пояснила, що вона не писала жодної скарги на позивача і не зверталася до керівництва КМКОЛ «ЦМХО» з приводу покарання працівників лікарні, оскільки отримала якісну медичну допомогу. Правильно встановлений лікарем ОСОБА_1 діагноз та в подальшому своєчасно проведена лікарем ОСОБА_7 операція стали факторами, які врятували їй ліве око. У зв`язку з цим вона написала меру міста Києва подяку, яка стосувалася, зокрема надання їй позивачем медичної допомоги, а також - виклала позитивні відгуки щодо ОСОБА_1 в нотаріально посвідченій заяві.

Наказом КМКОЛ «ЦМХО»від 12 липня 2016 року № 141 ОСОБА_1 оголошено догану за порушення трудової дисципліни - недбале ставлення до виконання своїх посадових обов`язків. Зазначено, що 11 квітня 2016 року під час здійснення прийому в консультативно-діагностичній поліклініці для дорослих КМКОЛ «ЦМХО» при встановленому діагнозі «відшарування сітківки лівого ока» позивач направила пацієнта для проведення операції до іншого медичного закладу, а не до стаціонару КМКОЛ «ЦМХО», мотивуючи це відсутністю спеціалістів та необхідної матеріально-технічної бази, чим порушила: пункти 1, 6 розділу V «Організація і проведення медичних консультацій» Положення про зовнішніх та внутрішніх консультантів КМКОЛ «ЦМХО»; підпункти 6, 9, 11 пункту 2.1, підпункт 4 пункту 2.3, підпункт 4 пункту 2.4. посадової інструкції лікаря-офтальмолога офтальмологічного відділення № 6; додаток № 2 до наказу від 31 липня 2015 року № 116 «Про порядок планової госпіталізації хворих до КМКОЛ «ЦМХО» та забезпечення взаємодії між консультативно-діагностичною поліклінікою для дорослих та офтальмологічними відділеннями стаціонару»; локальні протоколи (клінічний маршрут пацієнта).

На час притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності вона була членом ППО КМКОЛ «ЦМХО» та не входила до складу будь-якого виборного профспілкового органу.

В суді апеляційної інстанції представники відповідача пояснили, що підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності стало те, що вона порушила встановлені в КМКОЛ «ЦМХО» правила маршрутизації пацієнта, тобто, встановивши діагноз і визначивши лікування у вигляді оперативного втручання, не виписала ОСОБА_2 направлення до стаціонару.

При цьому сторонами не заперечувалося, що позивачем було правильно поставлено діагноз пацієнту, а рекомендоване лікування (оперативне втручання) виявилося ефективним - ОСОБА_2 повністю одужала.

Локальними актами відповідача, зокрема додатком № 2 до наказу від 31 липня 2015 року № 116 «Про порядок планової госпіталізації хворих до КМКОЛ «ЦМХО» та забезпечення взаємодії між консультативно-діагностичною поліклінікою для дорослих та офтальмологічними відділеннями стаціонару», клінічним маршрутом пацієнта до локального протоколу «Амбулаторної медичної допомоги хворим з відшаруванням та розривом сітківки при зверненні до консультативно-діагностичної поліклініки для дорослих», клінічним маршрутом пацієнта до локального протоколу «Стаціонарної медичної допомоги хворим з поліферативною вітреоретинопатією і відшаруванням сітківки при госпіталізації до офтальмологічного відділення КМКОЛ «ЦМХО» встановлено обов`язок лікаря ОСОБА_1 скеровувати пацієнтів до стаціонару КМКОЛ «ЦМХО».

Згідно з пунктом 1.12 Порядку організації медичного обслуговування та направлення пацієнтів до закладів охорони здоров`я, що надають вторинну (спеціалізовану) та третинну (високоспеціалізовану) медичну допомогу, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 05 жовтня 2011 року № 646, скерування на госпіталізацію (консультацію) до закладу вторинної чи третинної медичної допомоги передбачає заповнення лікарем або медичним працівником служби швидкої медичної допомоги відповідного направлення на госпіталізацію (консультацію).

Апеляційним судом встановлено, що вищевказане направлення було виписане лікарем-офтальмологом ОСОБА_1 на офіційному бланку КМКОЛ «ЦМХО», що свідчить про скерування пацієнта саме до стаціонару КМКОЛ «ЦМХО». Запис, що міститься на зворотній стороні цього направлення, який, на думку відповідача, вказує про скерування позивачем ОСОБА_2 до іншого лікувального закладу для проведення операції, суд не взяв до уваги, оскільки цей запис не є офіційним і містить лише прізвище, ім`я, по батькові та номер телефона лікаря, інформацію про якого просила надати сама ОСОБА_2 , що було підтверджено останньою особисто під час її допиту як свідка.

Також суд апеляційної інстанції не взяв до уваги доводи відповідача про те, що у направленні за госпіталізацію ОСОБА_1 була зобов`язана зазначити відділення КМКОЛ «ЦМХО», до якого скеровується пацієнт, та лікаря, який має здійснювати оперативне втручання, оскільки вищенаведені локальні акти не містять обов`язку вказувати таку інформацію у направленні на госпіталізацію.

Відповідно до пункту д) частини першої статті 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров`я.

Згідно із статтею 38 вказаного Закону кожний пацієнт, який досяг чотирнадцяти років і який звернувся за наданням йому медичної допомоги, має право на вільний вибір лікаря, якщо останній може запропонувати свої послуги, та вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій. Кожний пацієнт має право, коли це виправдано його станом, бути прийнятим у будь-якому закладі охорони здоров`я за своїм вибором, якщо цей заклад має можливість забезпечити відповідне лікування.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один із заходів стягнення, якими є догана і звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно із статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

За змістом статей 147-1, 149 КЗпП України, статті 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), у справах щодо притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності обов`язок доказування правомірності застосування дисциплінарного стягнення покладається на роботодавця.

Підставою застосування догани є вчинення працівником протиправного винного діяння (дії чи бездіяльності), яке визнається дисциплінарним проступком. Протиправність поведінки працівника полягає в порушенні ним своїх трудових обов`язків, закріплених нормами трудового права: КЗпП України, правилами внутрішнього розпорядку, статутами, положеннями, посадовими інструкціями, трудовим договором (контрактом), колективним договором, а також у порушенні або невиконанні правомірних наказів та розпоряджень роботодавця.

Дисциплінарним проступком визнаються діяння, що пов`язуються з невиконанням чи неналежним виконанням працівником своїх обов`язків без поважних причин. Тобто наявність поважних причин у такому разі свідчить про відсутність вини працівника.

Відповідно до частини другої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» і частини другої статті 252 КЗпП України однією з гарантій можливості здійснення працівниками підприємства, установи, організації обраних до складу виборної профспілкової організації своїх повноважень є заборона притягнення їх до дисциплінарної відповідальності без попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно виходив з того, що відповідач не порушив визначену частиною другою статті 252 КЗпП України процедуру застосування до позивача дисциплінарного стягнення, оскільки ОСОБА_1 не була членом виборного профспілкового органу, а лише входила до складу первинної профспілкової організації, у зв`язку з чим у роботодавця був відсутній обов`язок отримувати попередню згоду виборного профспілкового органу на її притягнення до дисциплінарної відповідальності. Таким чином, помилковим є висновок місцевого суду про задоволення позову з наведених підстав.

Разом з тим, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що КМКОЛ «ЦМХО» не було доведено правомірності застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання незаконним оспорюваного наказу.

Задовольняючи частково позов, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що лікарем-офтальмологом ОСОБА_1 було правильно поставлено діагноз ОСОБА_4 та призначено ефективне лікування з оформленням відповідного направлення до стаціонару КМКОЛ «ЦМХО». З огляду на відсутність скарг з боку пацієнта, яка одержала необхідний обсяг професійної медичної допомоги, сам лише факт незазначення позивачем у виписаному направленні назви відділення до якого мала звернутися ОСОБА_4 (враховуючи те, що локальними актами відповідача не передбачено такого обов`язку), а також - наявність на зворотній стороні цього направлення запису про прізвище, ім`я, по батькові та номер телефона іншого лікаря, інформацію про якого просила надати сама пацієнтка, не може свідчити про порушення працівником, який добросовісно та фахово надав особі відповідну медичну консультацію, трудової дисципліни, та, як наслідок, слугувати підставою для її притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги та заяви про приєднання до цієї скарги про те, що скеровуючи пацієнта на консультацію до іншого медичного закладу, позивач не узгодила такі дії із завідувачем офтальмологічного відділення, не заслуговують на увагу, оскільки під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 на зворотній стороні направлення зазначила лише прізвище, ім`я, по батькові та номер телефона лікаря офтальмологічного відділення Олександрівської лікарні, інформацію про якого просила надати сама ОСОБА_2 , тобто не заповнила відповідні графи вказаного документа, які б слугували підставою для офіційного направлення пацієнта до іншої лікарні.

За вказаних обставин неспроможними є посилання заявників на те, що ОСОБА_1 порушила маршрутизацію пацієнта.

Доводи касаційної скарги та заяви про приєднання до цієї скарги про те, що заповнюючи відповідне направлення на госпіталізацію (консультацію), лікар повинен чітко вказати, куди саме направляється пацієнт: на госпіталізацію чи консультацію, а також - до якого лікаря чи в яке саме відділення закладу охорони здоров`я, не заслуговують на увагу, оскільки локальними актами відповідача передбачено обов`язок лікаря, в тому числі позивача, скеровувати пацієнта для проведення операцій до стаціонару КМКОЛ «ЦМХО», а не до конкретного відділення чи лікаря.

Аргументи заявників про те, що позивач не направляла ОСОБА_4 до стаціонару КМКОЛ «ЦМХО», також не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 була викликана до суду першої інстанції як свідок зі сторони відповідача, однак про явку цього свідка повідомила представник позивача та надала суду її паспорт, що викликає сумніви в неупередженості та об`єктивності наданих ОСОБА_4 показань, є неспроможними, оскільки вказана особа попереджалася судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від показань та була приведена до присяги. В матеріалах справи відсутній обвинувальний вирок відносно ОСОБА_4 , зокрема щодо надання нею неправдивих показань.

Посилання заявників на те, що під час надання консультації ОСОБА_1 не заповнила медичну картку амбулаторного хворого ОСОБА_4 , не заслуговують на увагу, оскільки таке порушення не було підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Інші наведені у касаційній скарзі та заяві про приєднання до цієї скарги доводи аналогічні доводам апеляційних скарг та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив їх та спростував відповідними висновками.

Обставини справи встановлені апеляційним судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності, розумності та відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Вимога заявників про скасування рішення місцевого суду не підлягає задоволенню, так як це рішення правильно скасоване апеляційним судом.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення суду апеляційної інстанції було зупинене ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року, у зв`язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Первинної профспілкової організації працівників Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» та заяву Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» про приєднання до касаційної скарги залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов