ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/220/19Головуючий по 1 інстанції - Опалинська О.П.
Категорія: 305010000 Доповідач в апеляційній інстанції - Нерушак Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий Нерушак Л.В. (суддя - доповідач )

судді: Бородійчук В.Г., Єльцов В.О.

за участі секретарів Торопенко Н.М., Попової М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

відповідач - Страхова компанія « Глобус»

особи, які подали апеляційні скарги - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 травня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Опалинської О.П. у залі Смілянського міськрайонного суду Черкаської області 23 травня 2019 року о 14 год. 30 хв., повний текст рішення складений 31 травня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Страхової компанії «Глобус» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, :

в с т а н о в и в :

27 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , Страхової компанії «Глобус» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_1 позовні вимоги обгрунтовує тим, що ОСОБА_2 , 14 грудня 2014 року, близько 11 год. 45 хв., керуючи автомобілем «Пежо Боксер» д.н.з. НОМЕР_1 на 38 км.+725 м, а/д Одарівка-Жашків-Мошни, рухаючись в напрямку м. Монастирище не впорався з керуванням та з`їхав в кювет, який знаходився з права, в результаті чого перекинувся.

Під час дорожньо - транспортної пригоди як водій, так і пасажири, які на момент дорожньо - транспортної пригоди перебували в автомобілі, а саме вона та ОСОБА_3 , отримали травми різного ступеню тяжкості. ОСОБА_3 від отриманих травм загинув на місці. Своїми діями ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України та вироком суду від 8 жовтня 2017 року його визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 роки та звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортним засобом строком на 3 роки згідно п. г ст.1 та ст.15 Закону України «Про амністію» у 2016 році.

Заявлений позивачем цивільний позов у кримінальному провадженні залишено без розгляду. ОСОБА_1 вказує, що від дорожньо - транспортної пригоди, яка сталася, вона зазнала матеріальних збитків, що виразилися у її лікуванні, проїзді до суду на розгляд кримінальної справи, отримання правової допомоги, поховання чоловіка, встановлення пам`ятника останньому та моральної шкоди. Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована у Страховій компанії «Глобус», то вона звернулася до страхової компанії щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Листом від 25 квітня 2018 року позивачу було відмовлено, в зв`язку з тим, що строк на виплату страхового відшкодування минув. Однак, позивач зауважила, що страхова компанія була повідомлена про страховий випадок, оскільки ОСОБА_2 звертався в грудні 2014 року із заявою про настання такого, про що свідчить заява страхового агента від 3 травня 2018 року. Тому, позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду просила, стягнути з Страхової компанії «Глобус» на її користь витрати на поховання ОСОБА_3 на суму 10 947 грн. 36 коп., на придбання пам`ятника на суму 20 000 грн., на її лікування в сумі 10788 грн. 22 коп., а всього 41 735 грн. 58 копійка та 50 000 грн. моральної шкоди. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь 10 860 грн. 23 коп., сума витрат на проїзд під час розгляду кримінального провадження в Монастирищенському районному суді Черкаської області, та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 31 500 гривень, 6 984 грн. 19 коп. витрат понесених на проведення поминального обіду та 850 000 грн. моральної шкоди. Крім того, просила стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати.

23 листопада 2018 року позивач ОСОБА_1 надала суду уточнюючу позовну заяву, в якій просила стягнути з Страхової компанії «Глобус» на її користь витрати на поховання ОСОБА_3 на суму 10 947 грн. 36 коп., на придбання пам`ятника на суму 20 000 грн., на її лікування в сумі 10788 грн. 22 коп., а всього 41 735 грн. 58 копійка та 50 000 грн. моральної шкоди, а з ОСОБА_2 просила стягнути на її користь 10 860 грн. 23 коп., суму витрат на проїзд під час розгляду кримінального провадження в Монастирищенському районному суді Черкаської області, та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 31 500 гривень, 6 984 грн. 19 коп. витрат понесених на проведення поминального обіду та 850 000 грн. моральної шкоди. Крім того просила стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , СК «Глобус» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 984 грн. 19 коп. витрат понесених на поминальний обід, 5000 грн. за надання правничої допомоги та 400 000 грн. моральної шкоди, а всього - 411 984 грн. 19 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1399 грн. 60 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди з СК «Глобус», суд першої інстанції виходив з того, строк подання заяви, відповідно до вимог ст. 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» минув. Суд вказав, що позивачем не надано суду доказів на предмет понесених нею витрат на лікування у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, відсутність виписок з історії хвороб про наявність причинно-наслідкового зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою, що трапилася 14 грудня 2014 року та отриманим ОСОБА_1 ушкодженням.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення витрат на поминальний обід в розмірі 6984 грн. 19 коп., суд першої інстанції мотивував рішення тим, що вказані витрати підтверджені розрахунками та товарними чеками, доданими позивачем до матеріалів справи, та відповідно до змісту ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» відносяться до витрат на поховання, тому є підстави для їх задоволення .

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_2 завданої позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції, враховуючи фінансове становище останнього, а також той факт що позивач втратила чоловіка, що призвело до значних моральних страждань, які носять триваючий характер, прийшов до висновку, що позивач зазнала істотних негативних змін в особистому житті, перенесла страждання пов`язані зі смертю близької людини, з її похованням, проведенням ритуальних заходів і продовжує нести ці душевні страждання та, враховуючи, при цьому, що життя людини є найвищою соціальною цінністю, беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд прийшов до висновку, що заподіяна моральна шкода підлягає частковій компенсації з урахуванням приписів законодавства. Зокрема, суд виходив з положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року, з подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Враховуючи характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили, ступінь моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, незворотність втрати, істотність вимушених змін у житті, а також з урахуванням конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд прийшов до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю чоловіка, підлягає не 850000 грн., як просила зокрема, позивач, а 400 000 тисяч гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які остання пережила та переживає на даний час.

Відмовляючи у стягненні з відповідача ОСОБА_2 витрат понесених позивачем на проїзд до Монастирищенського районного суду на розгляд кримінальної справи відносно обвинувачення ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 286 КК України, суд керувався тим, що вказані витрати регламентовані ст. 121 КПК України, та відповідно пов`язані із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження, обвинуваченого, підозрюваного, до якого не застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, його захисника, представника потерпілого, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту, найманням житла, виплатою добових, а також втраченого заробітку із відривом від звичайних занять. Суд послався, що з аналізу вищезазначеної статті вбачається, що законодавством не передбачено витрат потерпілого на прибуття до місця судового розгляду.

Крім того, суд вказав, що додані до позовної заяви розписки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про те, що такі відвозили ОСОБА_1 у м. Монастирище в судові засідання, та здійснювали витрати на пальне у вказаних в них сумах не є належними доказами, оскільки в матеріалах справи відсутні судові повістки на підтвердження того, що саме у вказані дні позивача викликали для розгляду кримінального провадження. Також додані до позовної заяви чеки на заправку пальним не підтверджують факт того, що саме ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відвозили позивача ОСОБА_1 до суду. Суд вказав, що суми, на які було здійснено купівлю пального відрізняються від сум, зазначених у чеках та наданих позивачем як доказ. За таких обставин, суд не знайшов правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 витрат на проїзд в сумі 10 860 грн. 23 коп., оскільки такі не підтверджені належними та допустимими доказами.

Задовольняючи частково позовні вимоги, щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що стягненню підлягають лише витрати понесені при розгляді вказаної цивільної справи, що відповідно підтверджені договором про надання правничої допомоги, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Геріх М.А. 25 червня 2018 року, розрахунком суми гонорару за надання професійної правничої допомоги з описом проведених адвокатом дій та квитанцією про оплату професійної правничої допомоги на 5000 грн., виходячи при цьому з критерію розумності їх розміру, та приймаючи до уваги конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу у частині їх відшкодування за надання правової допомоги позивачу адвокатами Мельник О.Ф. та Райновим Г .С. , згідно укладених між ними договорів за участь у розгляді саме кримінального провадження, суд керувався тим, що оскільки вказані витрати понесені при розгляді іншої справи кримінального провадження, а тому мали бути вирішені саме під час її розгляду кримінального провадження і не можуть вирішуватись під розгляду справи у порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись із вказаними висновками суду в частині компенсації позивачу моральної шкоди, 27 червня 2019 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив змінити рішення в частині зменшення розміру моральної шкоди з 400 000 грн. до 50 000 грн. з урахуванням сплачених ним раніше 20 000 грн. в процесі розгляду кримінального провадження. Змінити рішення в частині розподілу судових витрат. При цьому, він зазначив, що покладений на нього оскаржуваним рішенням розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості.

ОСОБА_2 посилається, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди мав би носити компенсаційний характер, в грошовому виразі, понесених позивачем фізичних та моральних страждань, фактично перетворився у надмірний і непосильний тягар для відповідача, виходячи з його реального матеріального становища та стану здоров`я.

Він вказує, що не був врахований судом попередньої інстанції і той аспект, що відповідач із самого початку від трагедії намагався добровільно відшкодувати позивачу заподіяну шкоду в сумі 80 000 грн., яка в свою чергу відмовлялася від її отримання, навіть, не приймаючи направлені їй кошти поштовим переказом у 2016 році, і лише перед останнім засіданням у Монастирищенському районному суді черкаської області , а це у жовтні 2017 року, згодилася на отримання від ОСОБА_2 20 000 грн., що підтверджено в матеріалах справи відповідною розпискою (а. с. 85).

Також за переконанням скаржника, не враховано той факт, що на його утриманні перебуває хвора дружина, а також онук, батьки якого є інвалідами дитинства і проживають окремо у м. Біла Церква Київської області. В той же час, у онука діагностовано тяжку хворобу: аденому гіпофікса головного мозку, у зв`язку з чим він потребує термінового операційного втручання, що підтверджується матеріалами справи, які містять медичні документи, згідно яких також констатується необхідність проведення ОСОБА_2 операції по заміні 2 тазобедрених суглобів, що відповідно судом першої інстанції проігноровано і не взято до уваги при стягнення моральної шкоди у такому значному розмірі. ОСОБА_2 переконаний, що судом при винесенні оскаржуваного рішення, не було застосовано вимоги ч. 4 ст. 1193 ЦК України, а саме, щодо врахування його матеріального становища, як заподіювача шкоди, адже це має бути прямо пов`язано із застосуванням принципу розумності при прийнятті рішення при визначенні розміру відшкодування заподіяної шкоди.

Позивач ОСОБА_1 , скориставшись правом на подачу відзиву, заперечила щодо доводів, викладених ОСОБА_2 , у поданій ним апеляційній скарзі. Позивач зазначила, що втрата чоловіка значно вплинула на її життя та відповідно здоров`я. З цього приводу страждають і її близькі, діти, тому вона погоджується з присудженою вказаним рішенням сумою моральної шкоди, але заперечує, щодо її зменшення, оскільки посилання відповідача на перебування на його утриманні дружини та внука є, за її переконанням неправдивою інформацією, яку суду не варто брати до уваги.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 01 липня 2019 року подала апеляційну скаргу, оскарживши рішення суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення норм чинного законодавства, просить змінити рішення суду, стягнувши з СК «Глобус» на її користь витрати на поховання ОСОБА_3 в сумі 10 947 грн. 36 коп., на придбання пам`ятника суму 20 000 грн., на її лікування суму 10 788 грн. 22 коп., а всього 41 735 грн. 58 коп. Стягнути з СК «Глобус» на її користь 50 000 грн. моральної шкоди. Крім того стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 10 860 грн. 23 коп., витрат під час розгляду кримінального провадження в Монастирищенському районному суді Черкаської області, 31 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу, 6 984 грн. 19 коп. витрат на проведення поминального обіду на 850 000 грн. моральної шкоди.

ОСОБА_1 посилається, що своїми діями ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України. Внаслідок дорожньо - транспортної пригоди була заподіяна матеріальна шкода позивачу, а, враховуючи той факт, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди була застрахована у СК «Глобус», вона звернулася до вказаної страхової компанії, але листом від 25 квітня 2018 року їй було відмовлено у зв`язку з тим, що строк на страхове відшкодування минув. ОСОБА_1 вважає дану відмову необґрунтованою, переконана, що має право на відшкодування шкоди, щодо заявлених нею позовних вимог, тому просить суд задовольнити її вимоги до страхової компанії.

Щодо твердження відповідача ОСОБА_2 про його складний матеріальний стан, ОСОБА_1 вказує, що надані ним висновки про стан здоров`я датуються 2013 -2017 роками, і жодним чином не можуть впливати на зменшення його вини чи відповідальності за вчинене. Крім того, відповідачем не надано жодного документу про те, що він дійсно несе витрати на своє лікування, жодної рекомендації лікаря про необхідність медичного лікування та його терміну, квитанції про сплату витрат на лікування.

ОСОБА_1 посилається, що приєднання до матеріалів справи документів про наявність у відповідача ОСОБА_2 онука, який проживає з ним та має незадовільний стан здоров`я, не підтверджено доказами, так як не додано будь-яких відомостей про те, що він потребує стороннього догляду та саме відповідач несе витрати на лікування онука. На час отримання довідки про склад сім`ї, із зазначенням місця проживання онука йому виповнилося 22 роки, а 3 група інвалідності відповідача дає можливість працювати та отримувати доходи, щоб відшкодувати позивачу, заподіяну їй шкоду.

ОСОБА_2 подав на відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , заперечуючи доводи вказаної апеляційної скарги. У відзиві він зокрема, зазначив, що витрати понесені позивачем в результаті проїзду до Монастирищенського районного суду Черкаської області на розгляд кримінальної справи не підлягають відшкодуванню, як такі, що понесені в результаті розгляду іншої справи, та не підтверджені належними допустимими доказами. Вказаним фактам судом першої інстанції, за його переконанням, надано обґрунтовану правову оцінку. Також вважає безпідставними вимоги позивача і щодо розрахунку витрат на послуги адвокатів, понесених при розгляді кримінальної справи, яким суд першої інстанції також дав оцінку та прийшов до вмотивованого висновку про їх відмову.

Щодо стягнення витрат на проведення поминального обіду, то скаржник зазначив, що їх стягнення не є для нього принциповою позицією і він не заперечує, щодо їх стягнення, але вважає, за доцільним врахування сплати ним в добровільному порядку 20 000 грн. компенсаційних платежів.

Також ОСОБА_2 вказує, що відповідно даних протоколу судового засідання від 23 травня 2019 року, а також копії звукозапису судового розгляду, що відбувся в цей день не було проголошено публічно, рішення суду, ні короткої її частини, що суперечить вимогам ст. 268 ЦПК України, і є безумовною підставою для його скасування та ухвалення нового судового рішення за таких обставин.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Храпка В.Д., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л. від 16 липня 2019 року відкрито апеляційне провадження.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» апеляційний суд Черкаської області ліквідовано, утворено Черкаський апеляційний суд.

Відповідно до ч. 5 с. 31 ЦПК України у разі ліквідації суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом.

26 липня 2019 року розпочав свою роботу Черкаський апеляційний суд, у зв`язку з чим суду була передана для розгляду вказана цивільна справа.

За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями через систему документообігу суду визначено для розгляду суддю (суддю-доповідача) Черкаського апеляційного суду Нерушак Л.В., суддів у складі колегії суддів: Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.

Ухвалою судді Черкаського апеляційного суду Нерушак Л.В. від 06 серпня 2019 року матеріали цивільної справи № 703/2107/18 разом з апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , прийнято до свого провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах від 08 серпня 2019 року справу призначено до розгляду на 11 годину 29 серпня 2019 року.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та її представника, пояснення відповідача та його представника, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов, висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 та залишення без задоволення вимог апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України).

Згідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається із матеріалів справи вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 8 жовтня 2017 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки та звільнено від відбування покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки та додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортним засобом строком на 3 роки згідно п. «г» ст. 1 та ст. 15 Закону України «Про амністію».

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_2 скоїв порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, при наступних обставинах: 14 грудня 2014 року, близько 11 год. 45 хв., на 38 км.+725 м, автодороги Одарівка-Жашків-Мошни, поблизу м. Монастирище, керуючи автомобілем «Пежо Боксер» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку м. Монастирище, в порушення вимог п. 12.1 ПДР України не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, не вибрав безпечної швидкості, не впорався з керуванням вказаного транспортного засобу, з`їхав з проїзної частини на праве узбіччя та допустив з`їзд в кювет, де керований ним автомобіль здійснив перекидання.

Внаслідок дорожньо - транспортної пригоди як водій, так і пасажири, які на момент дорожньо - транспортної пригоди, перебували в автомобілі, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , отримали травми різного ступеню тяжкості. ОСОБА_3 , чоловік позивача ОСОБА_1 від отриманих травм загинув на місці.

Згідно даних полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АС/6647062, на момент вчинення дорожньо - транспортної пригоди, транспортний засіб «Пежо Боксер» д. н. з. НОМЕР_1 був застрахований відповідачем ОСОБА_2 в СК «Глобус». Страхова сума на одного потерпілого за шкоду заподіяну здоров`ю становить 100 000 грн., майну 50 000 грн., франшиза 510 грн.

22 березня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до ТДВ «СТДВ «Глобус» із заявою про виплату страхового відшкодування їй та її чоловіка, який загинув, у зв`язку з подіями, що трапилися 14 грудня 2014 року.

Однак, листом від 25 квітня 2018 року № ЦВ-ЦВ-3659/3 ОСОБА_1 відмовлено у виплаті страхового відшкодування їй як потерпілій особі, та у відшкодуванні витрат на поховання та спорудження нагробного пам`ятника загиблому чоловікову ОСОБА_3 , оскільки строк подання заяви, відповідно до вимог ст. 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» минув, а понесені витрати ОСОБА_1 на лікування не підтверджені відповідними документами закладів охорони здоров`я. Крім того, вказано про відсутність причинно-наслідкового зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою та шкодою, завданою ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України «Про страхування» від 7 березня 1996 року, в Україні здійснюються такий вид обов`язкового страхування як страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року.

Згідно з п.2.1 ст.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування» страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» таке здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Статтею 6 вищевказаного закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Системний аналіз положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, дає підстави для висновку, що у момент укладення договору обов`язкового страхування страховик приймає на себе зобов`язання відповідати перед невизначеним і невідомим заздалегідь колом осіб за майнову шкоду, завдану цим особам страхувальником відповідальності, тобто приймає на себе фінансові ризики виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди.

Відповідно до ст. ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи іншій особі, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Згідно до п.п. 36.1 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Стаття ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» містить виключний перелік підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Згідно з п. п. 37.1.1 ст. 37 вищевказаного закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Рішення страховика про відмову у здійсненні страхової виплати повідомляється страховику у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови.

Із матеріалів справи вбачається, що вони містять відомості про те, що позивач ОСОБА_1 звернулася до СК «Глобус» 22 березня 2018 року, тобто через 3 роки 3 місяці з моменту скоєння дорожньо - транспортної пригоди. Тому страхова компанія відмовила позивачу ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування.

Суд першої інстанції погодився із доводами відповідача СК`Глобус» та прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивач пропустила строк, встановлений нормою ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» звернення із заявою про страхове відшкодування за шкоду, завдану життю потерпілого, відтак вимоги в частині відшкодування шкоди, а саме, витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника ОСОБА_3 є необгрунтованими, та не підлягають до задоволення, оскільки у зв`язку із пропущенням строку звернення до страхової компанії відсутні підстави для задоволення вимог позивача в цій частині.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, які є правильними та обґрунтованими, тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги щодо скасування чи зміни в цій частині рішення суду першої інстанції та задоволення вимог апеляційної скарги про стягнення із відповідача СК «Глобус» на користь позивача ОСОБА_1 витрат на її лікування в розмірі 10788, 22 грн., витрат на поховання ОСОБА_3 в сумі 10947, 36 грн. , на придбання пам`ятника в сумі 20000 грн., а всього 41 735грн. 58 коп. та моральної шкоди в розмірі 50000 грн.

Дані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, в якій зокрема, зазначено, що у системному зв`язку зі ст. 36 положення підпункту 37.1.4. п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків, як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснив волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації, не звертався ні до страховика, ні до суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, оскільки достовірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 пропустила, встановлений згідно закону строк для звернення із заявою до страхової компанії, то в даному випадку наслідком є відмова страховика у прийнятті заяви потерпілої з підстав пропуску строку на звернення із заявою, а тому у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача та вимог апеляційної скарги позивача судом апеляційної інстанції з врахуванням і правової позиції Верховного Суду.

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 щодо скасування рішення суду першої інстанції та задоволення вимог про стягнення коштів із відповідача СК «Глобус» на користь позивача, понесених нею на поховання ОСОБА_3 у сумі 10947 грн. 36 коп. та придбання пам`ятника у сумі 20000 грн., оскільки судом дано належну оцінку доказам сторін, та суд дійшов вірного висновку, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача в цій частині, оскільки позивач пропустила строк звернення до страхової компанії, звернувшись 22 березня 2018 року, а саме через 3 роки 3 місяці. Тому відповідач СК « Глобус « відмовив позивачу у виплаті відшкодування, повідомивши про відмову у письмовій формі, що і вказав суд першої інстанції, пославшись на вимоги ст.37 вище вказаного закону.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення відшкодування із страхової компанії, які не спростовані доводами апеляційної скарги позивача, тому вимоги апеляційної скарги позивача в цій частині також не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд звертає увагу, що позивач зверталася із позовними вимогами про стягнення на користь позивача, понесених нею витрат на поховання ОСОБА_3 у сумі 10947 грн. 36 коп. та придбання пам`ятника у сумі 20000 грн. лише із відповідача СК «Глобус», але з такими вимогами до іншого відповідача у справі не зверталась, а суд розглядає справу відповідно до заявлених позивачем вимог, та не має підстав вийти за межі пред`явлених вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підтвердження понесених витрат на лікування надає довідку, видану Смілянською міською лікарнею Черкаської області про те, що ОСОБА_1 знаходилася на стаціонарному лікуванні у Смілянській міській лікарні у неврологічному відділенні з 27 липня 2015 року по 5 серпня 2015 року, та час лікування нею придбані були медикаменти, перелік яких зазначено у довідці (а. с. 21).

Також на підтвердження понесення ОСОБА_1 витрат на лікування надано квитанції з аптечних пунктів на придбання медикаментів, зокрема, в яких зазначено загальна група препаратів, без конкретної назви ( а. с. 22, 27, 28) та не вбачається, за яким саме діагнозом їх призначено для лікування позивача, та чи є причинно наслідковий зв`язок із лікуванням позивача та отриманими під час дорожньо - транспортної події ушкодженнями, оскільки такі докази позивачем не надано і вони відсутні у матеріалах справи.

Згідно довідки Смілянської міської поліклініки для дорослих № 01-14/263 від 31 серпня 2017 року ОСОБА_1 зверталася до лікаря терапевта за довідкою ф. 070/0 «Довідка для одержання путівки на санаторно-курортне лікування». Після проведених оглядів травматолога 24 грудня 2014 року, та 2, 12, 15 та 26 січня 2015 року мала діагноз - розрив лівого акроміально-ключичного зічленування зі зміщенням ключиці доверху (а. с. 24).

До матеріалів справи додано позивачем довідки про призначення препаратів для лікування із зазначенням назв лікарських препаратів, призначених ОСОБА_1 . Однак, з доданих до справи аптечних чеків не вбачається, що саме такі препарати, які вказані в довідках та призначалися ОСОБА_1 , були нею придбані. В чеках з аптечних кіосків міститься лише загальна група препаратів, а саме: судинні, серцеві, без конкретної їх назви. Крім того, матеріали справи не містять жодної виписки про перебування ОСОБА_1 після дорожньо-транспортної пригоди ні на амбулаторному, ні на стаціонарному лікуванні, а пройдені нею обстеження не підтверджені жодним направленням медичної установи на його проведення.

Статтею 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Згідно статті 24 вищевказаного закону, у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Колегія суддів, враховуючи вищевикладене, вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у виплаті позивачу витрат на лікування в сумі 10788 грн. 22 коп. із відповідача СК «»Глобус», так як суд послався на вимоги ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» , тому вимога позивача не підлягає до задоволення і судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

За вказаних обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для стягнення саме з відповідача СК «Глобус» на користь позивача моральної шкоди в розмірі 50000 тисяч гривень.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, оскільки судом дано оцінку доказам сторін, висновки суду першої інстанції не спростовано, а тому доводи апеляційної скарги позивача не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції, як такі, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Згідно ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу від 10 липня 2003 року, поховання померлого це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Звертаючись до суду, позивач ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 6 984 грн. 19 коп. витрат на поминальний обід. Вказані витрати підтверджено рахунками та товарними чеками доданими позивачем до матеріалів справи, в яких зазначено куплені продукти на поминальний обід, та які суд відносить до витрат на поховання (а. с. 18-19).

З огляду на положення ст. 1201 ЦК України та Закону України «Про поховання та похоронну справу», ці витрати відносяться до витрат на поховання, оскільки такі були понесені позивачем безпосередньо внаслідок загибелі її чоловіка, є обов`язковою церемоніальною частиною поховання, до того ж були здійснені нею в день поховання відповідно до звичаїв і традицій в Україні, пов`язаних зі смертю людини, а відтак суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції інстанції, щодо стягнення вказаних витрат в повному обсязі.

Оскільки дані вимоги позивача були задоволені, то безпідставним є вимоги апеляційної скарги в цій частині щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 коштів, які вже стягнуто судом першої інстанції, на що позивач ОСОБА_1 не звернула уваги та помилково просить задовольнити їх в апеляційній скарзі, при перегляді справи судом апеляційної інстанції.

Із позовної заяви та вимог апеляційної скарги позивача вбачається, що позивач ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 10 860 грн. 23 коп. витрат, понесених нею на проїзд до Монастирищенського районного суду Черкаської області, який розглядав кримінальну справу відносно ОСОБА_2

Судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у стягненні витрат, понесених на проїзд ОСОБА_1 , як потерпілої у кримінальній справі у сумі 10860 грн. 23 коп. з тих підстав, що вказані витрати не входять у перелік процесуальних витрат в контексті п. 2 ч. 1 ст. 118 КПК України та відповідно не підлягають стягненню у відповідності до положень ст. 121 КПК України. Нормами вказаної статті передбачено відшкодування витрат, що пов`язані із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження, а це є витрати обвинуваченого, підозрюваного, до якого не застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, його захисника, представника потерпілого, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту, найманням житла, виплатою добових. Крім того, суд першої інстанції вказав, що витрати, понесені ОСОБА_1 не підтверджені належними допустимими доказами, тому у суду відсутні підстави для задоволення вимог в цій частині.

Судом першої інстанції задоволено частково позовні вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу, які понесені позивачем при розгляду цивільної справи та підтверджені договором, укладеним із адвокатом Геріх М.А., та квитанцією про оплату правничої допомоги позивачем у розмірі 5000 гривень. Тому суд дійшов висновку про задоволення вимог частково лише у стягненні 5000 гривень, та відмовив у стягненні коштів за правову допомогу, надану адвокатами Мельник О.Ф. та Райновим Г .С. у кримінальному провадженні у розмірі 31500грн.

Колегія суддів звертає увагу, що дані вимоги позивача ОСОБА_1 не підлягають задоволенню в частині стягнення витрат на проїзд у кримінальному провадженні, стягнення судових витрат на правову допомогу, надану їй у кримінальному провадженні, оскільки дане питання про судові витрати, понесені ОСОБА_1 повинно вирішуватись під час розгляду кримінального провадження, і не може бути окремою позовною вимогою під час розгляду справи в порядку цивільного судочинства, оскільки у кримінальному провадженні цивільний позов не був розглянутий та залишений без розгляду. Тому суд першої інстанції розглядав цивільний позов в порядку цивільного судочинства, але судові витрати підлягають розгляду у порядку кримінального провадження , на що також посилався та звертав увагу суд першої інстанції, та з такими висновками суду повністю погоджується суд апеляційної інстанції.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача в цій частині щодо стягнення суми витрат на проїзд під час розгляду кримінальної справи та витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні, понесених ОСОБА_1 .

Стосовно позовних вимог щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 850 000 грн. на користь позивача ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення моральної шкоди та стягнення її у меншому розмірі, а саме у розмірі 400 000 грн. Суд врахував всі обставини справи, загибель чоловіка позивача, перенесені нею страждання, тому, виходячи із міркувань розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що саме такий розмір морального відшкодування відповідатиме тим стражданням і переживанням, які позивач ОСОБА_1 пережила та переживає по даний час.

Приймаючи рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_2 , завданої позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди, суд, враховуючи фінансове становище останнього, той факт що позивач втратила чоловіка, що призвело до значних моральних страждань, які носять триваючий характер та вважає, що така зазнала істотних негативних змін в особистому житті, перенесла страждання пов`язані зі смертю близької людини, з її похованням, проведенням ритуальних заходів і продовжує нести ці душевні страждання, та враховуючи, що життя людини є найвищою соціальною цінністю, беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд першої інстанції прийшов до висновку, що сума компенсації заподіяної шкоди в розмірі 400 000 грн. відповідає тим стражданням і переживанням, які позивач пережила і продовжує переживати.

Колегія суддів апеляційного суду не повністю погоджується із судом першої щодо визначення розміру моральної шкоди у розмірі, який стягнуто судом першої інстанції, враховуючи всі обставини справи, необережний злочин, за який відповідача було притягнуто до відповідальності та звільнено від покарання, стан здоров`я, матеріальний стан та доходи сторін, реальну можливість виконання рішення суду в частині стягнення моральної шкоди.

Частинами 1, 2 ст. 23 ЦК України регламентовано право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року, вказано, що шкода заподіяна особі і майну громадянина, або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. При заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов`язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено.

Правила про зменшення розміру відшкодування або відмову у відшкодуванні шкоди з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках заподіяння шкоди майну, а також особі громадянина, однак у кожному разі підставою до цього може бути груба необережність потерпілого (знаходження в нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху і т.п.), а не проста необачність.

Таким чином, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що моральна шкода підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача, але разом з тим вважає, що розмір моральної шкоди, який відповідатиме засадам розумності та справедливості, має нести компенсаційний характер у грошовому виразі та не має бути непосильним для відповідача, враховуючи його вік, стан здоров`я, матеріальний стан, обставини справи, відносини сторін, тому колегія суддів вважає, за можливе визначити розмір моральної шкоди у 200 000 грн., зменшивши розмір стягнення судом першої інстанції.

Виходячи з вище викладеного, доводи апеляційної скарги позивача щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 850 000 гривень не підлягають задоволенню колегією суддів, крім того, колегія суддів враховує, що позивач у відзиві вказувала, що згодна із відшкодуванням моральної шкоди у розмірі 400000 гривень, тому, враховуючи вимоги апеляційної скарги позивача в цій частині вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі вказаному позивачем не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню колегією суддів, оскільки ним оскаржується рішення лише у частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 400000 гривень.

Апеляційний суд приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача щодо зменшення розміру стягнення моральної шкоди з врахуванням обставин справи, стану здоров`я сторін, матеріального стану та можливостей відшкодування моральної шкоди відповідачем, тому вважає їх обґрунтованими наданими доказами у справі.

Проте, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги відповідача щодо зменшення розміру стягнення моральної шкоди до 50000 гривень з врахуванням сплачених відповідачем коштів у сумі 20000 гривень під час розгляду кримінальної справи, які він просить врахувати як часткове відшкодування моральної шкоди, не можуть бути задоволені повністю, але підлягають частковому задоволенню, оскільки судом апеляційної інстанції прийнято до уваги, що відповідачем сплачені кошти позивачу, тому суд апеляційної інстанції визначив розмір моральної шкоди у сумі 200000 гривень.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині стягнення розміру моральної шкоди є частково обґрунтованими, а тому рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області підлягає зміні в частині стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача, із зменшенням суми стягнення відшкодування моральної шкоди з 400 000 грн. до 200 000 грн.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до частин 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу та вказує, щодо посилання у відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, і у судовому засіданні апеляційного суду стосовно вказаних ним аргументів про публічне не проголошення судового рішення 23 травня 2019 року судом першої інстанції після закінчення розгляду справи та видалення до нарадчої кімнати, що є порушенням вимог процесуального права та підставою для скасування рішення суду судом апеляційної інстанції, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не відповідає дійсності та перевіреним судом доказам. Тому апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість вказаних аргументів відповідача ОСОБА_2 та його представника, оскільки такі посилання спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме: даними протоколу судового засідання від 23.05.2019 року ( а. с. 140), в якому вказано , що о 14 год.05 хв. суд видалився до нарадчої кімнати, а згідно довідки від 23 травня 2019 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Однак за відсутності учасників судового процесу не здійснювалося фіксування технічними засобами ( а. с. 142).

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог відповідача ОСОБА_2 щодо скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку із порушенням вимог процесуального права та не проголошення рішення ( вступної та резолютивної частини ) учасникам справи, оскільки за їх відсутності рішення не проголошувалось під фіксацію технічними засобами, а отже відсутні підстави для скасування рішення суду, так як судом не допущено порушення вимог процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги відповідача, залишення без задоволення апеляційної скарги позивача, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача ОСОБА_2

В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору при поданні позовної заяви до суду, а тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню на користь держави з відповідача ОСОБА_2 судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Враховуючи, що постановою апеляційного суду рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 травня 2019 року змінено в частині щодо вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача, зменшено розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до 200 000 грн., тому підлягають перерозподілу судові витрати.

Отже, судові витрати за судовий збір підлягають стягненню з ОСОБА_2 в дохід держави в розмірі 719 грн. 78 грн.

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 , при подачі якої відповідачем було сплачено 2100 грн. судового збору, а позивач звільнена від сплати судового збору у даній справі, то стягненню підлягають частково судові витрати з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 у розмірі 1080 грн. 45 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Страхової компанії «Глобус» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - змінити в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, прийнявши нову постанову в цій частині.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 200000 гривень.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 719 грн. 78 коп.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги 1080 грн. 45 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених

цивільно - процесуальним законом .

Повний текст постанови складений 13.09. 2019 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

В.О. Єльцов