КИЇСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Лазаренко В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І., Чобіток А.О.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ВіДі-Страхування» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року,

встановив:

у серпні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача 71 135 грн. 29 коп. в рахунок відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, а також судові витрати.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в розмірі 71 135 грн. 29 коп. та судовий збір.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 23 грудня 2015 року між ним та ОСОБА_3 було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користування та/або розпорядженням автомобілем «Land Rover», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Вказував, що 19 вересня 2016 року трапилась ДТП за участю застрахованого автомобіля та автомобіля марки «Honda», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , відповідальність якої була застрахована у ПрАТ «АХА Страхування». Постановою Солом`янського районного суду м.Киві від 03 жовтня 2016 року ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, яке призвело до ДТП. Позивач зазначав, що 02 листопада 2016 року ним було здійснено виплату страхового відшкодування на користь ОСОБА_3 в розмірі 171 135 грн. 29 коп. 19 грудня 2016 року ПрАТ СК «АХА Страхування» на користь позивача було сплачено 100 000 грн. страхове відшкодування згідно договору, укладеного з ОСОБА_1 в межах ліміту. Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь різницю між фактично сплаченим ТДВ «СК «Віді-Страхування» на користь ОСОБА_3 страховим відшкодуванням та страховим відшкодуванням, сплаченим ПрАТ СК «АХА Страхування» на користь ТДВ «СК «Віді-Страхування», в розмірі 71 135 грн. 29 коп.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в розмірі 71 135 грн. 29 коп. та судовий збір.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є доведеними. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення статей 979, 980, 993 ЦК України, статей 4, 9, 20, 27 Закону України «Про страхування».

Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України).

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 грудня 2015 року між ТДВ «СК «Віді-Страхування» та ОСОБА_3 було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користування та/або розпорядженням автомобілем «Land Rover», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 6-20).

19 вересня 2016 року по просп. В.Лобановського, 6 у м.Києві трапилась ДТП за участю автомобіля «Land Rover», державний реєстраційний номер

НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля марки «Honda», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП автомобілі зазнали механічних пошкоджень.

Постановою Солом`янського районного суду м.Киві від 03 жовтня 2016 року винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, внаслідок якого трапилась зазначена ДТП, було визнано ОСОБА_1 (а.с.26).

З Довідки Управління патрульної поліції у м.Києві від 17 жовтня 2016 року про дорожньо-транспортну пригоду вбачається, що відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у АТ «СК «АХА Страхування»(а.с.24).

Зі Звіту про визначення вартості матеріального збитку від 13 жовтня 2016 року вбачається, що вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля марки «Land Rover», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на 03 жовтня 2016 року склала 172 839 грн. 16 коп. з урахуванням ПДВ. (а.с.37-46).

З рахунку-фактури, складеного ТОВ «Віді-Пауер» 03 жовтня 2016 року, вбачається, що вартість відновлювального ремонту належного ОСОБА_3 автомобіля марки «Land Rover» становить 189 467 грн. 00 коп., знижка - 18 331 грн. 71 коп., а всього 171 135 грн. 29 коп. Також матеріали справи містять акт виконаних робіт від 19 листопада 2016 року, з якого вбачається, що ТОВ «Віді-Пауер» було виконано роботи з відновлення пошкодженого транспортного засобу загальною вартістю 171 585 грн. 29 коп. (а.с.29-31).

02 листопада 2016 року ТДВ «СК «Віді-Страхування» здійснило виплату страхового відшкодування на користь ОСОБА_3 шляхом перерахування коштів в розмірі 171 135 грн. 29 коп. на рахунок ТОВ «Віді-Пауер» (а.с.36).

Згідно виписки по рахунку позивача 19 грудня 2016 року АТ «СК «АХА Страхування» перерахувало на користь ТДВ «Віді-Страхування» 100 000 грн. в рахунок відшкодування шкоди за ОСОБА_1 (а.с.62)

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що вартість матеріального збитку, завданого застрахованому у позивача автомобілю, значно завищена та вказував, що суд першої інстанції безпідставно не призначив авто-товарознавчу експертизу для визначення дійсної вартості відновлювального ремонту автомобіля. Однак, такі доводи скаржника є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Так, матеріали справи свідчать про те, що відповідачем у суді першої інстанції було заявлено про те, що після отримання ним претензії позивача про відшкодування збитків, ним було замовлено власну оцінку, за наслідком проведення якої було складено Звіт, з якого вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого ОСОБА_3 , становить 53 157 грн.

Разом з тим, з наданого відповідачем звіту про оцінку вбачається, що її було проведено 03 жовтня 2016 року, тоді як вимоги позивача про відшкодування шкоди датовані 30 листопада 2016 року та 03 лютого 2017 року. Крім того, з наданого Звіту вбачається, що замовником оцінки є ОСОБА_3 , що не узгоджується із зазначеними доводами відповідача.

Також суд звертає увагу на те, що в п. 6.1 наданого відповідачем Звіту зазначено, що огляд транспортного засобу, який є предметом оцінки, не проводився, а дані щодо пошкоджень отримані зі слів замовника.

Необґрунтованими є і доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що при визначенні вартості матеріального збитку у Звіті, зробленому на замовлення позивача, його розмір обчислений з урахуванням необхідності заміни пошкоджених деталей на нові, оскільки доказів про те, що пошкоджені внаслідок ДТП деталі підлягали ремонту, відповідачем до суду не надано. Матеріали справи свідчать також про те, що автомобіль марки «Land Rover», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , був випущений у 2013 році, а коефіцієнт його фізичного зносу дорівнює нулю.

Клопотання про призначення у справі судової авто-товарознавчої експертизи у суді першої інстанції відповідачем не подавалось, у зв`язку з чим скаржнику ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні відповідного клопотання, поданого до суду апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою, ухвалою від 30 вересня 2019 року.

Згідно з ч.3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були надані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивне не залежали від нього.

Саме по собі посилання апелянта на існування об`єктивної потреби у проведенні незалежної оцінки пошкодженого транспортного засобу не може бути підставою для призначення відповідної експертизи у суді апеляційної інстанції, оскільки скаржник не навів доводів та не надав доказів про те, у зв`язку з чим таке клопотання не було заявлено у суді першої інстанції.

Безпідставними є і доводи скаржника про те, що суд не звернув уваги на те, що у ТДВ «Віді-Страхування», який є страховиком, та ТОВ «Віді-Пауер», який проводив відновлювальний ремонт застрахованого автомобіля, один власник, що свідчить про необ`єктивність оцінки та завищення цін. Власник пошкодженого транспортного засобу не позбавлений права самостійно обрати контрагента для надання послуг з ремонту належного йому автомобіля, яким в даному випадку став ТОВ «Віді-Пауер», який є офіційним дилером автомобілів марки «Land Rover».

При зверненні до суду із апеляційною скаргою апелянтом не було наведено фактичних обставин, які не були враховані судом першої інстанції та не надано доказів на спростування встановлених судом обставин.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді