ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5041/19 Справа № 204/5396/18 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

24 липня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Просив стягнути з Казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 230 000 грн. моральної шкоди (а.с.1-11).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Вирішено питання щодо судового збору (а.с.110-117).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів. Зазначає, що службові та посадові особи Державної установи виконання покарань є службовими особами державного органу виконавчої гілки влади, а відтак матеріальна та моральна шкода, яка завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою відповідно до ст.56 Конституції України (а.с.119-128).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 10 лютого 2012 року по 05 березня 2016 року ОСОБА_1 утримувався під вартою в Дніпропетровському слідчому ізоляторі Управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області, який в подальшому було перейменовано у Державну установу «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» та 05 березня 2016 року був звільнений з-під варти Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська в залі суду, що підтверджується Довідкою № 3/2-90-18/Т-86 від 15 травня 2018 року, виданою Державною установою «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» (а.с. 19).

Згідно вказаної довідки під час перебування у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» ОСОБА_1 утримувався в таких камерах: з 10.02.2012 року в камері № 954 загальною площею 14,5 кв.м., жилою площею 13,7 кв.м., в якій встановлено 3 ліжка; з 31.07.2012 року в камері № 657 загальною площею 7,7 кв.м., жилою площею 7,3 кв.м., в якій встановлено 2 ліжка; з 13.08.2013 року в камері № 648 загальною площею 7,7 кв.м., жилою площею 7,3 кв.м., в якій встановлено 2 ліжка; з 04.09.2014 року в камері № 650 загальною площею 7,7 кв.м., жилою площею 7,3 кв.м., в якій встановлено 2 ліжка; з 10.10.2014 року в камері № 648 загальною площею 7,7 кв.м., жилою площею 7,3 кв.м., в якій встановлено 2 ліжка.

Сторонами підтверджено та не оспорюється, що розміщення ОСОБА_1 в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» у камерах № 954, 657, 648, 650 відповідало нормі житлової площі в камері для однієї особи, встановленій Законом України «Про попереднє ув`язнення» та не було меншим за 2,5 кв.м.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», в умовах якої позивач утримувався під вартою у період з 10 лютого 2012 року по 05 березня 2016 року, не є органом державної влади або органом місцевого самоврядування, а отже очевидним є висновок про те, що норми ст. 56 Конституції України та відповідно і ст..1173, 1174 ЦК України в даному випадку застосуванню не підлягають та такий спосіб захисту обраний позивачем помилково.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що матеріально-побутові та санітарні умови тримання в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» принижують його честь та гідність і є жорстким поводженням в порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позивач вважав, що внаслідок його утримання в цій установі йому була завдана моральна шкода, яка виразилась у фізичному болі та глибоких моральних стражданнях.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.. 1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, на які посилається позивач, визначені ст. 1174 ЦК України, згідно якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Отже ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Оскільки Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№4) за своєю організаційно-правовою формою є державною організацією (установою, закладом), а не державним органом, це унеможливлює застосування статті 1174 ЦК України, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що службові та посадові особи Державної установи виконання покарань є службовими особами державного органу виконавчої гілки влади, а відтак матеріальна та моральна шкода, яка завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою відповідно до ст.56 Конституції України, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Аналогічне положення закріплене також у ст. 1173, 1174 ЦК України, які закріплюють, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи посадових осіб.

До суб`єктів відповідальності, згідно з нормою ст. 1173, 1174 ЦК України, належать органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, їх виконавчі органи, посадові або службові особи вказаних державних органів. Основними ознаками органів державної влади є: органи держаної влади є складовою частиною апарату (механізму) держави, уповноважені на здійснення завдань і функцій держави, наділені повноваженнями від імені держави (державно-владними повноваженнями). Наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але на відміну від органів державної влади не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади.

У пункті 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, судам роз`яснено, що норми ст. 56 Конституції України не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

Згідно витягу з сайту Міністерства юстиції України - https://usr.minjust.gov.ua, Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» (ідентифікаційний код юридичної особи 14316882) є юридичною особою та за організаційно-правовою формою є державною організацією (установою, закладом).

Державні організації (установи, заклади) на відміну від державного органу не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та виступають частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація - це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно-визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» (попередня назва - Дніпропетровський слідчий ізолятор Управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області), в умовах якої позивач тримався під вартою, та в умовах тримання в якій за твердженнями позивача йому було завдано моральної шкоди, не є органом державної влади або органом місцевого самоврядування, а тому суд дійшов обгрунтованого висновку, що норми ст. 56 Конституції України та ст. 1173,1174 ЦК України, в даному випадку, застосуванню не підлягають.

Отже, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту його прав.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: