Головуючий у 1-й інстанції Ліпчанський С.М.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на ухвалу Мар`їнського районного суду Донецької області від 14 червня 2017 року, ухвалену у складі судді Ліпчанського С.М.,

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_4 , ОСОБА_1

про стягнення суми боргу,

В С Т А Н О В И В:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В квітні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_4 і ОСОБА_1 заборгованості за договором позики, оформленим розпискою, за яким ОСОБА_4 (позичальник) взяла у нього в борг грошові кошті у розмірі 65000грн. на строк до 24.08.2016р., а ОСОБА_1 виступила гарантом повернення коштів позики, запропонувавши повернення боргу у вигляді належної їй земельної ділянки площею 12,32га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належить їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 05.05.2001р. Грошові зобов`язання відповідачами не виконані, земельна ділянка йому не передана.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 14 червня 2017 року закрито провадження у справі у зв`язку із затвердженням мирової угоди, за якою: за ОСОБА_3 визнано право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 12,32 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належить ОСОБА_1 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 05.05.2001 року, серія НОМЕР_1 , виданого на підставі рішення Октябрської сільської ради народних депутатів від 06.03.2001 року.

Затверджуючи мирову угоду між позивачем ОСОБА_3 і одним з відповідачів - ОСОБА_1 , суд першої інстанції констатував, що дії сторін відповідають закону та не порушують прав та інтересів інших осіб.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просила ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні договір позики або розписка, ані будь-який інший документ про отримання відповідачем грошових коштів, на що посилається позивач. Гарантом зобов`язань відповідача ОСОБА_4 апелянт не була, оскільки взагалі з нею не знайома, жодних договорів з приводу цього не укладала. Заяву про визнання/затвердження мирової угоди вона не підписувала і не подавала, розгляд питання про затвердження мирової угоди відбулось у її відсутність. Про дату і час судового засідання вона не повідомлялась, наслідки укладення мирової угоди їй судом не роз`яснювались, що призвело до грубого порушення її майнових прав на власну земельну ділянку, яка вже зареєстрована на підставі незаконного рішення за позивачем. Ухвала суду суперечить вимогам земельного законодавства, зокрема положенням п.п. «б» п. 15 Розділу Х Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваної ухвали), згідно з якими передача у власність позивачу належної їй земельної ділянки з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва - не допускається.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Враховуючи положення ч.ч. 1, 3 ст. 368 ЦПК України, розгляд даної справи здійснюється в порядку спрощеного провадження. Справа розглядається у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи позивача - ОСОБА_3 , відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції не встановлювались жодні фактичні обставини.

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Вивчивши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з поверненням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі ст.ст. 3, 15 ЦПК України, в редакції на момент прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення про затвердження мирової угоди (червень 2017 року), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" № 5 від 12 червня 2009 року, з метою врегулювання спору до судового розгляду суди мають з`ясовувати: чи не відмовляється позивач від позову, чи визнає позов відповідач, чи не бажають сторони укласти мирову угоду. Зазначені процесуальні дії можуть бути вчинені лише в позовному провадженні та повинні здійснюватися не формально; суди мають вживати дієві заходи для примирення сторін та врегулювання спору до судового розгляду, зберігаючи при цьому об`єктивність і неупередженість. Закриваючи провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову чи визнанням укладеної між сторонами мирової угоди, суди повинні враховувати положення ст.ст. 174, 175 ЦПК та до ухвалення відповідного судового рішення роз`яснювати сторонам наслідки вчинення відповідних процесуальних дій.

На підставі ч. 1, 2 ст. 175 ЦПК України, в редакції 2007 року, яка діяла на час розгляду справи судом першої інстанції, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи.

За змістом вказаної статті мирова угода - це складена сторонами з урахуванням інтересів усіх заінтересованих осіб, що беруть участь у справі, угода, яка визнається судом лише після встановлення законності й обґрунтованості її умов, а також з`ясування думки усіх заінтересованих осіб щодо можливості її визнання. Метою такої угоди є врегулювання спору між сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмету спору, тобто матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Не може визнаватися судом мирова угода, умови якої не пов`язані зі спірними правовідносинами.

Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд (ч. 5 ст. 175 ЦПК України в редакції 2007 року).

Аналогічні норми процесуального закону визначені в ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року - ст.ст. 4, 5, 19, 207).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики.

Отже, між сторонами виникли правовідносини з приводу повернення грошових коштів, отриманих на підставі договору позики та саме наведені обставини становили предмет спору, і саме така позовна вимога була первинною. А питання щодо визнання права власності на земельні ділянки не було предметом спору і відносно нього позивач не заявляв матеріально-правові вимоги у позовній заяві, стосовно яких і просив би ухвалити судове рішення.

Затверджуючи мирову угоду сторін, суд першої інстанції виходив з того, що дії сторін відповідають закону, не порушують прав та інтересів інших осіб.

З такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не ґрунтуються на законі і не відповідають наявним у справі матеріалам. Фактично судовим рішенням було узаконено договір купівлі-продажу земельної ділянки, що суперечить вимогам діючого законодавства.

Так, пунктом 15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2016 рку (в подальших редакціях закону пролонговано строк - не раніше 1 січня 2019 року), не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, в порядку, визначеному цим Законом.

Отже висновки суду першої інстанції про те, що дії сторін відповідають закону, не порушують прав та інтересів інших осіб, є необґрунтованими.

Суд першої інстанції взагалі не пересвідчився, а чи існує між сторонами спір, на яких доказах ґрунтуються позовні вимоги.

Поза увагою суду залишився факт відсутності взагалі розписки про отримання в борг заявленої у позові грошової суми, відсутні дані про кінцевий термін їх повернення (аби з`ясувати, що виникло суб`єктивне право вимоги), відсутні дані щодо укладення будь-яких правочинів забезпечувального характеру, якими б визначались майнові обов`язки так званого у змісті позовної заяви «гаранту» - ОСОБА_1 .

Крім того, учасниками даної справи є 3 особи: позивач і 2 відповідача. Проте, суд першої інстанції не зважив на положення ч. 2 ст. 175 ЦПК України, якими унормовано подання спільної зави сторін, і затвердив мирову угоду між позивачем і одним з відповідачів, оминаючи зобов`язання позичальника і не покладаючи на нього жодної цивільно-правової відповідальності умовами цієї мирової угоди.

До того ж, суд прийняв рішення про затвердження сумнівної, з точки зору земельного законодавства і процесуального закону, мирову угоду у відсутність учасників судового розгляду. У справі відсутні дані про направлення судових повісток сторонам, зокрема ОСОБА_1 , засвідчення якої в істинності свого наміру передати своє нерухоме майно в рахунок грошових зобов`язань іншої особи становило істотне значення для вирішення постановленого питання.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України в редакції на момент прийняття рішення: суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 3 ст. 175 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення.

В результаті неприйняття судом заходів до повідомлення учасників судового розгляду про дату і час розгляду справи, ОСОБА_1, як слушно наголошується в апеляційній скарзі її представника, була позбавлена права бути поінформованою про наслідки укладення мирової угоди, що фактично звелись до позбавлення її права на власність.

Відповідно до ч. 5 ст. 175 ЦПК України, закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Натомість судом першої інстанції при вкрай поверхневому і формальному розгляді справи було прийнято не передбачене процесуальним законом рішення про затвердження мирової угоди, а не її визнання, як регламентовано ч. 5 ст. 175 ЦПК України.

Виходячи з встановлених обставин справи та вимог закону, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції про затвердждення мирової угоди підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду, оскільки судом, в протидію завданням цивільного судочинства щодо справедливого, неупередженого розгляду справи, грубо порушено норми процесуального права та не враховано норми земельного законодавства, що призвело до порушення права власності відповідача на нерухоме майно.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Мар`їнського районного суду Донецької області від 14 червня 2017 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2019 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді С.А.Зайцева

О.М.Пономарьова