ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 вересня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/11666/17

Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/980/19

Чернігівський апеляційний суд у складі

головуючої судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарем Зіньковець О.О.,

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, визнання об`єктом спільної власності, визнання недійсним договору дарування квартири,

місце ухвалення рішення суду м. Чернігів,

дата складення повного тексту рішення 24 травня 2019 року.

час проголошення рішення 10 год. 59 хв.

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому, змінивши у подальшому підстави позову та збільшивши позовні вимоги, просила встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 грудня 1999 року по 11 червня 2002 року; визнати об`єктом спільної власності 3-кімнатну квартиру, що розташована по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір дарування зазначеної квартири від 04 грудня 2015 року, що був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

У мотивування заявлених вимог зазначила, що з грудня 1999 року по 11 ІНФОРМАЦІЯ_1 2002 року проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу спочатку у м. Прилуки, а з лютого 2000 року у м. Чернігові, разом вели спільне господарство. 07 квітня 2000 року за спільні кошти вони придбали 3-кімнатну квартиру, що розташована по АДРЕСА_1 , яку зареєстрували на відповідача, а у 2002 році офіційно уклали шлюб. Указувала, що внаслідок проведеної у період шлюбу, а саме, з 2003 року по 2008 рік реконструкції квартири було здійснено значне поліпшення нерухомого майна, яке фактично стало новим об`єктом нерухомості, набутим під час шлюбу та зареєстрованим в реєстрі речових прав 25 листопада 2009 року на підставі нового документа свідоцтва про право власності від 23 листопада 2009 року.

Вважає, що здійснені за період шлюбу поліпшення житлового приміщення є істотними, тому, відповідно до приписів ч. 1 ст. 62 СК України, воно є об`єктом права спільної сумісної власності. Проте, відповідач 04 грудня 2015 року уклав договір дарування, за яким без її згоди подарував спірну квартиру своєму сину від першого шлюбу відповідачу ОСОБА_3 , чим порушив її права на розпорядження спільним майном.

Рішенням від 14 травня 2019 року Деснянський районний суд м. Чернігова у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповноту з`ясування фактичних обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи, невірно застосував норми процесуального права, пославшись при цьому на ч. 3 ст. 223 ЦПК України. Скаржник зазначає, що суд, визнавши причину її другої неявки у судове засідання (перебування у відрядженні) неповажною, мав би застосувати приписи ч. 5 ст. 223 ЦПК України та залишити позовну заяву без розгляду. У свою чергу, суд апеляційної інстанції, відповідно до приписів п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги наділений повноваженнями скасувати судове рішення і залишити позов без розгляду.

Указує, що про дату судового засідання 14 травня 2019 року була повідомлена у телефонному режимі, проте наявна у матеріалах справи телефонограма не відповідає встановленому порядку вручення судової повістки, тому вона не може вважатися повідомленою належним чином про дату та час судового розгляду, що є підставою для скасування судового рішення.

Наголошує на тому, що висновок суду про відмову у задоволенні вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу мотивований виключно тим, що на момент виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачав можливості встановлення вище вказаного факту. Проте суд не врахував, що СК України вступив в дію з 01 січня 2002 року, тому до частини періоду з 01 січня по 11 червня 2002 року необхідно було застосувати норми цього Кодексу.

Стверджує, що суд, відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання спірної квартири об`єктом спільної власності, не дав належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_2 придбав у 2000 році квартиру загальною площею 58,7 кв.м і житловою площею 40,8 кв.м, а відповідно до оскаржуваного договору дарування квартира, яка відчужувалась, мала загальну площу 57,8 кв.м та 37,1 кв.м житлової, тобто був створений новий об`єкт нерухомості, якого у 2000 році взагалі не існувало. Свідоцтво про право власності від 23 листопада 2009 року на квартиру загальною площею 57,8 кв.м було видане відповідачу під час перебування у зареєстрованому шлюбі з нею, у зв`язку з чим до виниклих правовідносин мають бути застосовані вимоги ст.ст. 57-60 СК України.

Звертає увагу, що питання вирішення позовної вимоги про визнання договору дарування недійсним та розгляду доказів і обґрунтувань такої вимоги судове рішення взагалі не містить.

Також позивач зазначає, що після 2009 року внаслідок проведеної реконструкції виник новий об`єкт, на даний час спірна квартира має загальну площу 60 кв.м та містить елементи самовільного будівництва, такий об`єкт не був введений в експлуатацію, право власності на такий об`єкт, в розумінні ст. 331 ЦК України, ОСОБА_5 . ОСОБА_6 не набував, а отже і відчужувати його не мав права. Крім цього, ні при зміні вартості квартири у зв`язку з реконструкцією, ні при зміні власника на підставі договору дарування поточна інвентаризація об`єкта не проводилась, що суперечить Інструкції про порядок проведення інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127.

У наданому відзиві представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Марченко Н.І, вважаючи судове рішення законним та обґрунтованим, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що судове засідання 14 травня 2019 року було проведено за відсутності позивача та її представника, і їх неявка не перешкоджала продовженню судового розгляду. Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 скористалася своїм правом щодо надання доказів, пояснень, заяв та клопотань.

Представник указує, що наполягання позивача на необхідності залишення її позову без розгляду свідчить лише про зловживання з боку останньої своїми процесуальним правами, оскільки ОСОБА_1 не зацікавлена у вирішенні спору по суті, про що свідчить неодноразове залишення аналогічних позовів без розгляду.

Звертає увагу, що позивач у скарзі невірно зазначає дату набрання чинності СК України, оскільки останній набрав чинності з 01 січня 2004 року, тому суд першої інстанції правильно послався на норми КпШС України, який діяв під час придбання відповідачем спірної квартири 07 квітня 2000 року.

Посилається на те, що нового об`єкту нерухомого майна в результаті перепланування квартири не виникло, оскільки до часу перепланування спірного приміщення вже існувала саме квартира, а не обладнання та матеріали. Зміна правовстановлюючого документу на квартиру в системі реєстрації права власності на нерухоме майно з договору купівлі-продажу на свідоцтво про право власності не є підтвердженням моменту набуття права власності на спірну нерухомість.

Також зазначає, що позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження збільшення вартості квартири внаслідок ремонту та використання власних коштів при проведенні таких ремонтних робіт.

Іншими учасниками справи відзиви на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавались.

Заслухавши суддюдоповідача, вислухавши пояснення позивача, представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у зазначений позивачем період, а саме, з 01 грудня 1999 року по 11 червня 2002 року. Суд указав, що сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Районний суд констатував, що у зв`язку з недоведеністю позивачем факту спільного проживання з ОСОБА_2 на час придбання квартири по АДРЕСА_1 , її вимога про визнання спірної квартири об`єктом спільною власності є безпідставною. Крім цього, позивачем не надано доказів вартості квартири до її поліпшення (реконструкції) та після, що позбавило суд можливості визначити, чи відбулось істотне збільшення вартості майна внаслідок спільних трудових і грошових затрат сторін. Проведення судової будівельно-технічної експертизи за ухвалою суду виявилось неможливим через недостатність наданих сторонами документів.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що 07 квітня 2000 року ОСОБА_2 набув у власність трикімнатну квартиру загальною площею 58,7 кв.м, яка знаходиться у АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу квартири від 07 квітня 2000 року (т. 1 а.с. 79).

На час укладення вказаного договору ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , третьою особою у справі, який був розірваний 15 грудня 2000 року (т. 1 а.с. 78).

11 червня 2002 року Чернігівським міським відділом РАГС Чернігівського обласного управління юстиції був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , після реєстрації якого позивач змінила прізвище на « ОСОБА_8 » (т. 1 а.с. 11).

На підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради ввід 16 листопада 2009 року було вирішено дозволити ОСОБА_2 оформити право власності на квартиру АДРЕСА_2 у зв`язку з реконструкцією квартири та введенням в експлуатацію (т. 3 а.с. 65). Право власності на квартиру зареєстроване ІНФОРМАЦІЯ_2 листопада ІНФОРМАЦІЯ_3 року на підставі свідоцтва про право власності від 23 листопада 2009 року (т. 3 а.с. 66, 67).

Відповідно до укладеного 04 грудня 2015 року договору дарування квартири ОСОБА_2 безоплатно передав у власність ОСОБА_3 належну йому на праві власності квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 5-8).

З особового рахунку КП «Деснянське» Чернігівської міської ради дільниця № 2, відкритого на ім`я ОСОБА_2 , вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: попередній власник ОСОБА_2 з 19 вересня 2000 року; дружина попереднього власника ОСОБА_1 з 23 листопада 2001 року, знята з реєстрації 02 квітня 2016 року за заявою нового власника; дочка дружини ОСОБА_9 з 02 серпня 2014 року, знята з реєстрації 08 грудня 2015 року через зміну місця проживання; власник ОСОБА_3 за зазначеною адресою не зареєстрований (т. 2 а.с. 56).

Довідкою Чернігівської національного технологічного університету № 33/103-18 від 25 травня 2016 року засвідчено, що ОСОБА_10 з 1997 року навчалася у цьому навчальному закладі, 10 грудня 2002 року була відрахована у зв`язку із закінченням інституту та отриманням диплома спеціаліста серії НОМЕР_1 за спеціальністю «Менеджмент організацій» (т. 2 а.с. 57, 58).

Довідкою Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 3 підтверджується, що ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 навчалася у навчальному закладі з 01 вересня 2000 року і закінчила 11-Г клас у 2009 році. Під час навчання в школі проживала за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 61).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 червня 2018 року у справі була призначена судова експертиза для визначення питання щодо об`єму ремонтно-будівельних робіт, проведених в квартирі АДРЕСА_3 по теперішній час та ринкової вартості цих робіт з урахуванням вартості матеріалів.

Згідно з повідомленням судового експерта Солдатової В.С. від 12 лютого 2019 року у зв`язку з неповним задоволенням клопотання експерта про надання додаткових матеріалів: недостатньо наданих документів для проведення судової будівельно-технічної експертизи, на підставі п.п. 2.1, 2.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень № 53/5 від 08 жовтня 1998 року (в редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 квітня 2017 року № 1420/5), виконання висновку судової будівельно-технічної експертизи згідно з ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 червня 2018 року неможливе (т. 3 а.с. 205-206).

Звернувшись до суду з вимогою про встановлення факту проживання з ОСОБА_2 з 01 грудня 1999 року по 11 ІНФОРМАЦІЯ_1 2002 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом спільної власності та визнання договору дарування недійсним, ОСОБА_1 зазначала, що проживала у зазначений період разом з відповідачем як сім`я, вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, придбали за спільні кошти житло та здійснили у ньому поточний ремонт, а згодом і реконструкцію (перепланування), у зв`язку з чим вважає, що спірна квартира набута ними під час спільного проживання і належить їм на праві спільної сумісної власності, а укладеним ОСОБА_2 договором дарування квартири повністю порушені її права, як власника частини майна.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Відповідно до приписів ч. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно з роз`ясненнми, викладеними у п. 1 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Оскільки позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 грудня 1999 року по 11 червня 2002 року, а спірна квартира була придбана 07 квітня 2000 року, отже спірні відносини, що виникли між учасниками справи, регулюються нормами КпШС України та ЦК УРСР.

За змістом ст. 13 КпШС України реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей. Права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану (ст. 44 КпШС України).

Таким чином, як вірно зазначив районний суд, норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у зазначений позивачем період, у зв`язку з чим обґрунтовано залишив без задоволення позовну вимогу ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

При цьому, у заявлений позивачем період ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, що не заперечувалось позивачем.

Спори по поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно зі ст. 17 ЗУ «Про власність» (в редакції , чинній на час виникнення спірних правовідносин), якою визначено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Частиною 2 ст. 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Розглядаючи позови, пов`язані з визнанням спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 ЗУ «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (ст.ст. 17, 18 ЗУ «про власність»).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що для визнання майна спільною власністю, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВСУ від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Відповідно до положень ст.ст. 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, проаналізувавши вищенаведені норми та перевіривши обставини справи у сукупності, погоджується з доводами відзиву на апеляційну скаргу, що наданий стороною відповідачів, відносно того, що до набрання чинності СК України, тобто до 01 січня 2004 року, правовий інститут проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не існував, а придбання особами майна за спільні кошти мало доводитись на підставі відповідних письмових доказів, що засвічували б наявність спільних коштів та витрат, тощо. Матеріали даної справи належних доказів на підтвердження доводів позивача щодо придбання спірної квартири за їх спільні сумісні кошти або спільною працею у матеріалах справи відсутні. Крім цього, договір купівлі-продажу спірної квартири від 07 квітня 2000 року в частині зазначення в ньому покупця позивачкою не оспорюється. Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що спірна квартира придбана ОСОБА_2 під час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_4 , а позивачем належними доказами не доведено фінансову участь у придбанні цієї нерухомості.

Не може бути доказом участі у придбанні квартири надана позивачем копія розписки від 21 грудня 1998 року (т. 2 а.с. 24), якою ОСОБА_12 підтверджує отримання від матері коштів в сумі 4500 крб за спадковий автомобіль, оскільки з цієї розписки не вбачається, за яких обставин і з якою метою вона була складена. Крім цього, як свідчить дата на розписці, кошти позивачем отримувались за рік до того, коли вона за доводами позову почала спільно проживати з ОСОБА_2 .

Отже, вимога позивача в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу за період з грудня 1999 року по 11 червня 2002 року не ґрунтується на вимогах закону і для позивача жодних правових наслідків не породжує.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що ст. 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньої нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної власності подружжя. Для застосування передбачених ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання майна конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна, як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна, як об`єкта.

Судом першої інстанції з метою перевірки доводів позову про істотне збільшення вартості спірного майна за клопотанням позивача призначалась судова будівельно-технічна експертиза, проте внаслідок недостатньої кількості наданих документів для її проведення експерт повернув ухвалу суду про її призначення без виконання, про що зазначив у своєму висновку.

Таким чином, суд першої інстанції правильно зазначив про відсутність правових підстав для визнання спірної квартири спільною власністю подружжя внаслідок істотного збільшення у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя у зв`язку з їх недоведеністю.

На думку колегії суддів, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про створення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу нового об`єкту нерухомості внаслідок отримання останнім свідоцтва про право власності на спірну квартиру у 2009 році під час перебування у шлюбі з позивачкою. Апеляційний суд погоджується з доводами відзиву на апеляційну скаргу сторони відповідачів, які наголошують на тому, що станом на 2009 рік, як об`єкт нерухомості, існувала саме спірна квартира, а не будівельні матеріали і обладнання, вкладені в її будівництво.

В ході судового розгляду встановлено, що загальна площа спірної нерухомості не змінилась, а лише зменшилась її житлова площа за рахунок переобладнання приміщень (т. 3 а.с. 11, 65). Саме у зв`язку з такою реконструкцією квартири ОСОБА_2 у 2009 році оформив право власності. Отже, за відсутності належних доказів (відповідного експертного висновку) доводи позову про створення подружжям під час перебування у шлюбі нового майна, є необґрунтованими.

Інші заявлені ОСОБА_1 вимоги визнання недійсним договору дарування, є похідними від вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та визнання квартири об`єктом спільної власності. Отже, встановивши відсутність підстав для визнання майна спільною власністю і, як наслідок, відсутність порушеного права позивача, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні цієї вимоги також. З цих же підстав за відсутності порушеного права ОСОБА_1 апеляційний суд відхиляє доводи її апеляційної скарги про недотримання нотаріусом процедури при укладенні оспорюваного договору дарування та наявність самочинного будівництва у спірній квартирі.

Колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення через порушення судом першої інстанції процесуальних норм з огляду на таке.

Розділом ІІІ ЦПК України встановлений порядок розгляду справ у порядку позовного провадження.

Ухвалою від 06 грудня 201г року Деснянський районний суд м. Чернігова відкрив провадження у даній цивільній справі. Призначив справу у відкритому судовому засіданні на 09 січня 2018 року (т. 1 а.с. 28).

Ухвалою від 09 січня 2018 року, за клопотанням ОСОБА_1 про перехід до підготовчого засідання, справу було вирішено розглядати у загальному позовному провадженні з призначенням підготовчого засідання на 05 березня 2018 року (т. 1 а.с. 55-56).

Підготовче засідання у даній справі проводилось неодноразово, а саме 20 березня 2018 року (т. 1 а.с. 95-96), 14 червня 2018 року (т. 1 а.с. 242-244), 21 червня 2018 року (т. 2 а.с. 79-86), 23 червня 2018 року (т. 2 а.с. 88), 14 листопада 2018 року (т. 3 а.с. 189-191) та 15 березня 2019 року (т. 3 а.с. 226-227), у яких ОСОБА_1 була присутня.

Протягом зазначеного часу позивач користалась своїми визначеними ЦПК України процесуальними правами, на підтвердження чого зверталась до суду із заявами: про врегулювання спору за участю судді (т. 1 а.с. 99), про відкладення розгляду справи (т. 1 а.с. 102), про забезпечення позову (т. 1 а.с. 106-110, т. 2 а.с. 2-7, т. 3 а.с. 208-213), про залучення третіх осіб на стороні відповідача (т. 1 а.с. 220-225), про допит свідків (т. 2 а.с. 20, т. 3 а.с. 224), про витребування доказів (т. 2 а.с. 21), про приєднання доказів (т. 2 а.с. 22, т. 3 а.с. 3-5), про зміну підстав позову (т. 2 а.с. 175-184).

Ухвалою від 15 березня 2019 року підготовче провадження було закрите, а справа призначена до судового розгляду на 18 квітня 2019 року (т. 3 а.с. 228-229).

11 квітня 2019 року ОСОБА_1 на адресу суду була подана заява про відкладення судового засідання, призначеного на 18 квітня 2019 року, у зв`язку з її хворобою, на підтвердження чого надано копію листка непрацездатності (т. 4 а.с. 1, 2). Протокольною ухвалою суду клопотання було задоволено і розгляд справи відкладений на 14 травня 2019 року (т. 4 а.с. 6).

13 травня 2019 року позивач вдруге подала заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з її перебуванням 14-15 травня 2019 року у відрядженні у м. Києві (т. 4 а.с. 29). Районний суд відмовив у задоволенні зазначеного клопотання на підставі ч. 3 ст. 223 ЦПК України, що відображено у протоколі судового засідання від 14 травня 2019 року, та розглянув справу по суті з ухваленням рішення (т. 4 а.с. 36-38).

Наслідки неявки в судове засідання учасника справи передбачені ст. 223 ЦПК України. Так, згідно з п. 2 ч. 3 вказаної норми якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі його повторної неявки в судове засідання, крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Як убачається з матеріалів справи та зазначалось вище, ОСОБА_1 двічі поспіль не з`явилась у судове засідання, що було призначено на 18 квітня та 14 травня 2019 року. Про належне повідомлення позивача про дату та час судового засідання свідчать її заяви про відкладення розгляду справи, в яких вона особисто зазначає відповідні дати. У зв`язку з наведеним суд першої інстанції правильно послався на ч. 3 ст. 223 ЦПК України, розглянувши справу у відсутності позивача.

Твердження скаржника про необхідність залишення її позову без розгляду на підставі ч. 5 ст. 223 ЦПК України не беруться до уваги колегії суддів, оскільки вони ґрунтуються на невірному та довільному тлумаченні скаржником положень правових норм. Зазначеною нормою передбачено можливість залишення позовної заяви без розгляду у разі повторної неявки в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки.

ОСОБА_1 , подаючи заяви про відкладення розгляду справи, повідомляла про причини неможливості з`явитися у судове засідання 18 квітня та 14 травня 2019 року (хвороба та відрядження), у першому випадку суд визнав зазначену причину поважною та відклав судове засідання.

При цьому, суд розглядав справу в порядку загального позовного провадження і всі наявні докази сторони зобов`язані були надати або повідомити про них до підготовчого судового засідання, проведення якого відкладалось кілька разів. Розглянувши спір по суті, суд урахував завдання цивільного судочинства, яким є вирішення спору по суті, і доводи сторони відповідача щодо можливості зловживання процесуальними правами позивачкою через неодноразові залишення аналогічних позовів без розгляду (т. 1 а.с. 149, 150-151).

Ураховуючи наведене вище у сукупності, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для скасування судового рішення, яке постановлене з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 травня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 вересня 2019 року.

Головуючий Судді: