ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/500/19

Провадження № 22-ц/818/3276/19

17 вересня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2019 року в складі судді Штих Т.В.

п о с т а н о в и в:

ОСОБА_1 повторно звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з заявою про забезпечення позову, в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на частку ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; заборонити органам державної реєстрації прав власності на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо частки ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на зазначену квартиру.

В обґрунтування заяви посилається на те, що ОСОБА_2 01.06.2017 зайняв у нього в борг грошову суму в розмірі 800000,00 грн., що підтверджується відповідною власноручною розпискою ОСОБА_5.. Згідно даної розписки ОСОБА_2 зобов`язався повернути зазначену суму грошових коштів не пізніше ніж 01.09.2017. Проти цього, ОСОБА_2 до теперішнього часу грошові кошти не повернув, на неодноразові звернення позивача повідомляв, що коштів у нього на даний час немає, розрахуватися з ним він не може. Вважає, що необхідними і достатніми заходами забезпечення позову буде накладення арешту на частку ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Зазначає, що такі заходи забезпечення позову не порушать прав будь-яких третіх осіб.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 проситьскасувати ухвалу суду таухвалити нове судове рішення яким задовольнитийого заяву про забезпечення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судомпершої інстанції норм процесуального права. Зазначає,що факт наявності заборгованості підтверджуєтьсяборговою розпискою, але відповідач не вживає заходи щодо погашення заборгованості.В Дзержинському районному судім. Харкова розглядалась інша справи за позовом ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_5 1628008 грн., що може вплинути на майбутнє рішення суду.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду - залишити без змін.

Матеріалами справи встановлено, що в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову ОСОБА_1 послався на те, що відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує тривалий час, у зв`язку з чим відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Наявність заборгованості ОСОБА_2 перед іншими особами може призвести до істотного утруднення або унеможливлення виконання можливого рішення суду.

Відмовляючи в задоволенні вимог заяви, суд першої інстанції виходив з того, що крім обставин, викладених у заяві про забезпечення позову, інших доказів чи обґрунтувань доводів про те, що виконання рішення у майбутньому може бути утруднене чи відповідач буде ухилятися від виконання такого рішення, заявником суду не надано.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволені заяви про забезпечення позову, виходячи з наступного.

Відповідно частини 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Отже, законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві. Тобто, суд в цій стадії має перевірити, яке конкретно майно чи грошові кошти належать відповідачеві і де вони знаходяться. Аналогічним чином заборона вчиняти певні дії може стосуватись майна боржника.

Саме з цією метою положеннями ч. 1 ст.151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Таким чином законодавством передбачений обов`язок зазначення в заяві про забезпечення позову інших відомостей, необхідних для забезпечення позову.

Для ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення про забезпечення позову ухвала суду про накладення арешту як на рухоме так і на нерухоме майно повинна містити відомості про об`єкт обтяження ( адреса, якщо нерухоме майно, кадастровий номер земельної ділянки, державний номер транспортного засобу, тощо), оскільки ці відомості зазначаються в заяві про реєстрацію обтяження.

З наведеного випливає, що відомості про те, на яке саме майно позивач просить накласти арешт, де це майно знаходиться, на яких рахунках та в яких банківських установах перебувають грошові кошти відповідача є необхідними для забезпечення позову.

Разом з тим, звертаючись в суд з позовом та в подальшому заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту та забороною вчиняти дії щодо майна відповідача не надав доказів того, що квартира АДРЕСА_1 взагалі належить на праві власності ОСОБА_2 .

З наявних доказів вбачається, що позивач посилається на інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 145629366, але відповідну інформацію до заяви про забезпечення позову так і до позовної заяви не надає.

Відсутність відомостей про конкретне майно відповідача, реєстрація їх за відповідачем на час розгляду справи, та його вартість не дає змогу визначити співмірність засобів забезпечення позову із заявленими вимогами.

Відомості про наявність зареєстрованого майна за ОСОБА_2 не надано ОСОБА_1 і до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, заява про забезпечення позову не містить достатнього обґрунтування щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.5 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку сторін з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року № 9, роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

З матеріалів справа вбачається, що між сторонами виник спір майнового характеру, разом з тим, заява про забезпечення позову не містить доказів необхідності вжиття такого заходу забезпечення позову як арешт та заборона вчиняти певні дії.

Ураховуючи те, що в обґрунтування заяви про забезпечення позову апелянтом не надано доказів підтверджуючих реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , дані щодо існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання відповідачем рішення відсутні, тому суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні заяви про забезпечення позову.

ОСОБА_1 посилається, що в Дзержинському районному суді м. Харкова перебувала справа № 638/153/19, але з клопотання про витребування доказів чи їх огляду до суду не звертався.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Разом з тим, позивач не позбавлений права на повторне звернення до суду першої інстанції із обґрунтованою заявою про забезпечення позову та наданні відповідних доказів в її обґрунтування.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням обставин справи, предмету спору, характеру спірних правовідносин, завдань цивільного судочинства та забезпечення рівності прав і охоронюваних законом інтересів сторін, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, у зв`язку з чим ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 вересня 2019 року.

Головуючий І.О. Бровченко

Судді І.В. Бурлака

А.І. Колтунова