РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/260/19

пр. № 2/759/3102/19

12 серпня 2019 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Миколаєць І.Ю.

при секретарі Шелудько В.В.

за участю представника позивачів ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_6 до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), третя особа: Центр надання адміністративних послуг Святошинської РДА у м. Києві (м.Київ, проспект Перемоги, 97) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняти з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ :

02 січня 2018 року позивачі, засобами поштового зв`язку, звернулись до суду з вищезазначеним позовом, в якому просять визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняти з реєстраційного обліку. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло виданного Ленінградською районною радою народних депутатів м.Києва від 29.04.1994 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 являються співласниками квартири розташованої по АДРЕСА_1 . Дана квартира належить на праві приватної власності позивачам по справі в рівних частинах кожному.

24 червня 2000 року між позивачем, ОСОБА_4 та відповідачкою, ОСОБА_2 у Відділі РАГС управління юстиції Баришівського району Київської області за актовим записом № 22 був зареєстрований шлюб.

В подальшому відповідачка, ОСОБА_2 зареєструвала своє місце проживання в спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

18 серпня 2016 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва було розірвано шлюб зареєстрований 24 червня 2000 року між ОСОБА_4 та відповідачкою, ОСОБА_2 у Відділі РАГС управління юстиції Баришівського району Київської області за актовим записом № 22. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 прізвище було залишено - ОСОБА_2 .

Після розірвання шлюбу 18 серпня 2016 року відповідачка по справі, ОСОБА_2 зібрала свої особисті речі та добровільно покинула місце проживання переїхавши проживати за адресою: АДРЕСА_1 .

Понад два роки відповідачка не проживає за місцем реєстрації, але добровільно знятися з місця реєстрації не бажає. Внаслідок чого позивачам приходиться нести додаткові витрати по утриманню житла та оплати за користування комунальними послугами.

Факт не проживання ОСОБА_2 в вищезазначеній квартирі підтверджується наступними доказами доданими до матеріалів справи:

-актом складеним від 22.06.2018 року майстром технічної дільниці ЖЕД - 2, ОСОБА_11 ;

-актом складеним від 22.08.2018 року майстром технічної дільниці ЖЕД - 2. ОСОБА_11 ;

-актом складеним від 22.11.2018 року майстром технічної дільниці ЖЕД - 2, ОСОБА_11 ;

-копією акта обстеження житлово-побутових умов від 05 березня 2018 року, складеним депутатом Білогородської сільської ради, Миколаєнком Олексієм Васильовичем ;

-копією довідки від 07.03.2018 року виданої виконавчим комітетом Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за№ 129.

03 січня 2018 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з гр. ОСОБА_13 та після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 було присвоєно прізвище ОСОБА_2 .

Відтак, відповідач на даний час лише зареєстрована за вищевказаною адресою, хоча фактично в зазначеній квартирі не проживає та не з`являється.

Оскільки відповідачка не проживає у вище зазначеній квартирі, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за неї, чим порушують права позивачів, а тому просять позов задовольнити.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.02.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачам подати відзив на позовну заяву, позивачу роз`яснено право подати відповідь на відзив, та відповідачам право на подання заперечень на відповідь на відзив (а.с.40-41).

У судовому засіданнні представник позивачів позов підтримує та просить його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні заперечувала протии позову. Зазначила, що позивачі по справі чинили перешкоди у проживанні після розлучення.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Направлені судом поштові відправлення на адресу відповідачів поверталися на адресу суду за закінченням встановленого терміну їх зберігання.

Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання. Одним із таких прикладів, коли поведінка заявників стала однією з причин затягування розгляду справи, є рішення Європейського суду з прав людини «Чікоста і Віола проти Італії».

Відповідно до ч.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру користуються нею для особистого проживання і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло виданного Ленінградською районною радою народних депутатів м.Києва від 29.04.1994 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 являються співласниками квартири розташованої по АДРЕСА_1 . Дана квартира належить на праві приватної власності позивачам по справі в рівних частинах кожному (а.с.7-9).

24 червня 2000 року між позивачем, ОСОБА_4 та відповідачкою, ОСОБА_2 у Відділі РАГС управління юстиції Баришівського району Київської області за актовим записом № 22 був зареєстрований шлюб.

В подальшому відповідачка, ОСОБА_2 зареєструвала своє місце проживання в спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

18 серпня 2016 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва було розірвано шлюб зареєстрований 24 червня 2000 року між ОСОБА_4 та відповідачкою, ОСОБА_2 у Відділі РАГС управління юстиції Баришівського району Київської області за актовим записом № 22. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 прізвище було залишено - ОСОБА_2 (а.с.20).

Після розірвання шлюбу 18 серпня 2016 року відповідачка по справі, ОСОБА_2 зібрала свої особисті речі та добровільно покинула місце проживання переїхавши проживати за адресою: АДРЕСА_1 .

Понад два роки відповідачка не проживає за місцем реєстрації, але добровільно знятися з місця реєстрації не бажає. Внаслідок чого позивачам приходиться нести додаткові витрати по утриманню житла та оплати за користування комунальними послугами.

Факт не проживання ОСОБА_2 в вищезазначеній квартирі підтверджується наступними доказами доданими до матеріалів справи:

-актом складеним від 22.06.2018 року майстром технічної дільниці ЖЕД - 2, ОСОБА_11 ;

-актом складеним від 22.08.2018 року майстром технічної дільниці ЖЕД - 2. ОСОБА_11 ;

-актом складеним від 22.11.2018 року майстром технічної дільниці ЖЕД - 2, ОСОБА_11 ;

-копією акта обстеження житлово-побутових умов від 05 березня 2018 року, складеним депутатом Білогородської сільської ради, Миколаєнком Олексієм Васильовичем ;

-копією довідки від 07.03.2018 року виданої виконавчим комітетом Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за№ 129 (а.с.21-24).

03 січня 2018 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з гр. ОСОБА_13 та після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 було присвоєно прізвище ОСОБА_2 (а.с.19).

Таким чином, на момент подання даної позовної заяви відповідач не проживає у вказаній та належній позивачам на праві власності квартирі понад два роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідач порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими і вони підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, факт реєстрації відповідача у зазначеній квартирі сам по собі підтверджує наявність перешкод для позивачів у користуванні власністю, а позов є обґрунтований й підлягає частковому задоволенню.

Рішення після набрання законної сили є підставою для зняття ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст.ст.6-13, 18, 19,77-79, 81, 89, 244-245, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, ст. ст. 71, 72 ЖК України, суд

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_6 до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), третя особа: Центр надання адміністративних послуг Святошинської РДА у м. Києві (м.Київ, проспект Перемоги, 97) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) такою, що втратила право користування житловим приміщеннім квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої вимоги - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду м. Києва, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю.Миколаєць