Справа № 628/4088/18
Провадження № 2/628/292/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року Куп`янський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого - судді Коваленко .О.А.

за участю: секретаря Горбашової І.М.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Куп`янську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , представник позивача: ОСОБА_1 , до Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, ОСОБА_3 , 3-я особа: Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, про визнання Державного акту на землю та свідоцтва про право на спадщину за законом в певній частині недійсним, визнання права власності на земельну ділянку,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року представник позивача звернувся до суду з позовом до Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, ОСОБА_3 , 3-я особа: Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, про визнання Державного акту на землю та свідоцтва про право на спадщину за законом в певній частині недійсним, визнання права власності на земельну ділянку.

Згодом, неодноразово уточнюючі позовні вимоги, вказав наступне.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали у рівних частинах кожний у спадщину житловий будинок загальною площею 27,3 кв.м. з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0, 31 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, та квартиру загальною площею 34,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 02 вересня 2003 року державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-3367. В той же день, 02 вересня 2003 року між ними було укладено угоду про розподіл спадкового майна за № 1-3367, посвідчену державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори, відповідно до якої ОСОБА_2 переходить право власності на вищевказаний житловий будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою, а ОСОБА_3 переходить право власності на вищевказану квартиру. На теперішній час позивач бажає здійснити державну реєстрацію вищевказаної земельної ділянки, що буде відповідати вимогам діючого законодавства. При зверненні в приватну організацію для виготовлення відповідної документації для отримання кадастрового номеру на цю ділянку для подальшої реєстрації в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, йому повідомили про те, що розробку технічної документації на земельну ділянку площею 0,31 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, на якій розташований житловий будинок, здійснити неможливо, так як відповідно до наданої довідки із звітності обліку земель, про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, зазначено, що вказана земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови, а в правовстановлюючому документі на земельну ділянку зазначено цільове призначення, яке не відноситься до земель житлової та громадської, що суперечить нормам чинного законодавства. Земельна ділянка, вказана в Державному акті про право приватної власності на землю серії ХР № НОМЕР_1 була надана саме для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, але в акті помилково вказано цільове призначення для ведення особистого підсобного господарства, що не відповідає вимогам ЗК України. Вказані обставини порушують права як власника житлового будинку та земельної ділянки і є перепонами для повної реєстрації земельної ділянки в державному реєстрі речових прав та отримання кадастрового номеру на цю ділянку, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 02 вересня 2003 року, виданого на його ім`я та на ім`я ОСОБА_3 , в частині успадкування земельної ділянки площею 0, 31 га, розташованої на території Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, наданої для ведення особистого підсобного господарства; визнати недійсною угоду про розподіл спадкового майна від 02 вересня 2003 року, в частині переходу права власності на його ім`я земельної ділянки площею 0,31 га, розташованої на території Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, наданої для ведення особистого підсобного господарства; визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,31 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться під житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

В судове засідання позивач не з`явився, його інтереси в суді представляє його представник за довіреністю ОСОБА_1 .

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин. Про час та місце судового засідання була повідомлена через оголошення на офіційному сайті Куп`янського міськрайонного суду Харківської області через офіційний веб-сайт судової влади України, відзив на позовну заяву не надала.

Представник відповідача Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області не з`явився, надавши заяву про розгляд справи без їх участі, проти позову не заперечують.

Представник 3-ї особи Головного управління Держгеокадастру у Харківській області в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи без участі представника, та письмові пояснення, в яких просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, враховуючи наступне. Відповідно до п. 2 Розділу VІІ ЗУ «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності на які виникло до 2004 р.. вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом. Позивач вказує, що звернувся до приватної землевпорядної організації, однак не зазначає, коли саме він звертався. При цьому, не надає жодних доказів такого звернення та відповідної відмови. Статтею 6 ЗК України (Закон №561-ХІІ від 18.12.1990 року) в редакції від 22.06.1993 року, що діяла на момент отримання ОСОБА_4 державного акту на право власності на землю, було закріплено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель; садівництва; дачного та гаражного будівництва. Водночас, ЗК України від 25.10.2001 року (Закон № 2768-ІІІ) такого виду використання «ведення особистого підсобного господарства» у межах категорії «землі сільськогосподарського призначення» не передбачено, а передбачено передачу земельних ділянок для «ведення особистого селянського господарства». ЗК України 1990 року для позначення господарської діяльності громадян із виробництва сільськогосподарської продукції для задоволення власних потреб вживав термін «особисте підсобне господарство». Тотожність понять «особисте селянське господарство» та «особисте підсобне господарство» була підтверджена ЗУ «Про особисте селянське господарство» (ч.6 ст. 5). Тому, положення щодо земель ОСГ сьогодні поширюється на землі, надані свого часу для ведення особистого підсобного господарства. Крім того, Державним комітетом України по земельних ресурсах у листі № 14-22-4/2080 від 05.04.2002 р. «Щодо тотожності термінів «особисте підсобне господарство» та «особисте селянське господарство» поняття «особисте підсобне господарство (ст.. 56 ЗК України від 18.12.90 р. № 561-ХІІ) та «особисте селянське господарство» (ст.. 33 ЗК України від 25.10.2001 р. № 2768-ІІІ) за змістом тотожні. Також, в Головному управлінні відсутня інформація про те, що рішення Кіндрашівської сільської ради від 21.12.1994 року оскаржувалось або було скасоване. Тобто, на даний час зазначене рішення є чинним.

Суд, заслухавши думку представника позивача, перевіривши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 02 вересня 2003 року державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-3367, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є спадкоємцями майна ОСОБА_5 в рівних частках кожний. Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з: Жилого будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ; приватизованої земельної ділянки площею 0,31 га, розміщеної на території с. Московка Куп`янського району Харківської області та наданої для ведення особистого підсобного господарства, яка належить спадкодавиці на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ХР № НОМЕР_1, виданого Кіндрашівською сільською радою Куп`янського району Харківської області 22.10.1996 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 1996 рік за № 142; квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 5. 8).

02 вересня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 склали угоду про розподіл вищевказаного спадкового майна, по якій переходить право власності: ОСОБА_2 - жилий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка площею 0,31 га, розміщена на території Кіндрашівської сільської Ради Куп`янського району Харківської області, надана для ведення особистого підсобного господарства, а ОСОБА_3 - квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Дана угода посвідчена державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори, зареєстрована в реєстрі за № 1-3370 (а.с. 6).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 грудня 2003 року ОСОБА_2 є власником будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Згідно інформації, наданої 11 червня 2019 року Кіндрашівською сільською радою Куп`янського району Харківської області, за даними сільської ради в погосподарську книгу № 5 за 2001-2005 року в 2003 році були внесені зміни згідно свідоцтва про право на спадщину за законом р. № 1-3367, виданого 02 вересня 2003 року нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори, та угоди про розподіл майна від 02 вересня 2003 року за р. № 1-3370 та власником домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , зазначено ОСОБА_2 . Відносно реєстрації державного акту про право власності на земельну ділянку площею 0,31 га, відповідно до угоди про розподіл майна сільською радою реєстрація державних актів не проводилась.

З довідки із звітності обліку земель про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, виданої 22 серпня 2019 року Міськрайонним управлінням у Куп`янському районі та м. Куп`янськ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, вбачається, що вона видана на заяву ОСОБА_4 Місце розташування земельної ділянки - Харківська область, Куп`янський район, с. Московка; правовий статус земельної ділянки - присадибні ділянки (шифр рядка -22, форма 6 зем), форма власності - приватна; цільове призначення земельної ділянки: землі сільськогосподарського призначення - рілля (графа 5, форма 6-зем), землі житлової та громадської забудови, забудовані землі під житловою одно та двоповерховою забудовою (графа 35, форма 6- зем); площа земельної ділянки 0,3100 га; додаткова інформація: Державний акт серія ХР № НОМЕР_1 на право приватної власності на землю,зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю в 1996 р. за № 142 на ім`я ОСОБА_4 .

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України в Постанові № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК (435-15), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК (435-15) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

ОСОБА_4 померла у ІНФОРМАЦІЯ_1, спадщина прийнята спадкоємцями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належним чином до 01 січня 2004 року, тому відповідно до прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР. В ст.524, ч.1 ст.527, ст.529, 530 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Згідно ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Як встановлено судом, спадкоємці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняли спадщину належним чином, отримали свідоцтво на спадщину та уклали угоду про розподіл спадкового майна між ними.

На даний час позивач просить визнати недійсними вищевказані свідоцтво про право на спадщину та угоду про розподіл спадкового майна в частині успадкування ним земельної ділянки площею 0, 31 га, розташованої на території Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, наданої для ведення особистого підсобного господарства, так як в Державному акті про право приватної власності на землю серії ХР № НОМЕР_1, який був виданий на ім`я спадкодавця ОСОБА_4 , було помилково вказане цільове призначення земельної ділянки «для ведення особистого підсобного господарства» замість вірного «для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», що на даний час порушує його права як власника житлового будинку та земельної ділянки та чинить перешкоди для повної реєстрації цієї земельної ділянки відповідно до діючого законодавства України.

Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

В п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України в Постанові № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що відповідно до статті 1301 ЦК (435-15) свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Згідно з ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною 3 цієї статі Кодексу передбачено якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи викладені обставини, встановлені в ході розгляду даної справи, на теперішній час у суду немає законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та угоди про розподіл спадкового майна, оскільки підстави для визнання в судовому порядку свідоцтва про право на спадщину, як це встановлено ст. 1301 ЦК України відсутні, а угода про розподіл спадкового майна була укладена згідно законодавства, чинного на момент її укладення і на даний час відсутні підстави для визнання її недійсною.

Щодо позовних вимог позивача про визнання за ним право власності на земельну ділянку площею 0,31 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться під житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , суд приходить до наступного.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч.2ст.16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Згідно ст.. 6 ЗК України (Закон № 561-ХІІ від 18.12.1990 року) в редакції від 22.06.1993 року, що діяла а момент отримання ОСОБА_4 державного акту на право власності на землю, було закріплено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного гаражного будівництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗК України (редакція від 22.06.1993 року) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадилась Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Частиною 5 ст. 17 ЗК України (редакція від 22.06.1993 року) передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину,провадилась сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки, зокрема для ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно із ст. 56 Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЗК України (редакція від 22.06.1993 року) для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безоплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безоплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЗК України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Постановою ВР України від 13.03.1992 року «Про форми державних актів на право власності на землю» було затверджено форму державних актів на право приватної власності не змелю.

Водночас, ЗК України від 25.10.2001 року (Закон № 2768-ІІІ) такого виду використання «ведення особистого підсобного господарства» у межах категорії «землі сільськогосподарського призначення» не передбачено, а передбачено передачу земельних ділянок «для ведення особистого селянського господарства».

Згідно ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про особисте селянське господарство» особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

ЗК України 1990 року для позначення господарської діяльності громадян із виробництва сільськогосподарської продукції для задоволення власних потреб вживав термін «особисте підсобне господарство». Тотожність понять «особисте підсобне господарство» та «особисте селянське господарство» була затверджена ЗУ «Про особисте селянське господарство». Тому, положення щодо земель особистого селянського господарства на теперішній час поширюються на землі, надані свого часу для ведення особистого підсобного господарства.

Крім того, відповідно до до п. 1.4 Розділу І Класифікації видів цільового призначення земель (далі -КВЦПЗ), затвердженого Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 23.07.2010 № 548, КВЦПЗ визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів.

Відповідно до КВЦПЗ код 01 - це землі сільськогосподарського призначення. В межах даної категорії земель передбачено вид використання «для ведення особистого селянського господарства».

В той же час, код 02- це землі житлової та громадської забудови. В межах даної категорії земель передбачено вид використання «для будівництва і обслуговування житлового будинку житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка, код 02.01)

Відповідно до статей 18-20 Земельного кодексу України, кожна земельна ділянка, незалежно від форми власності чи використання, має конкретне цільове призначення.

Під цільовим призначенням земельної ділянки слід розуміти встановлені законодавством та конкретизовані відповідними органами влади допустимі межі використання земельної ділянки громадянами та юридичними особами. Іншими словами, цільове призначення земельної ділянки визначає той спосіб її використання, який встановлено для цієї ділянки.

Згідно ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Стаття 91 ЗК України зобов`язує власників земельних ділянок забезпечувати використання їх за цільовим призначенням.

Згідно з ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Частиною 1ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Виходячи з положень ст.152 ЗК України та роз`яснень, які містяться у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України).

22 жовтня 1996 року на підставі рішення Кіндрашівської сільської Ради народних депутатів від 21 рудня 1994 року ОСОБА_4 видано державний акт серії ХР № НОМЕР_1 на право приватної власності на земельну ділянку 0,31 га розташовану на території с. Московка Кіндрашівської сільської ради. Землю передано з визначенням її цільового призначення - для ведення особистого підсобного господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів держаних актів на право приватної власності на змелю за 1996 рік № 142 ( а.с. 8).

Згідно ч.3 ст. 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок.

Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться:

щодо земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту, - сільською, селищною, міською радою;щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, - районною державною адміністрацією, а щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, що не входять до території району, або в разі якщо районна державна адміністрація не утворена, - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною державною адміністрацією.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власності, цільове призначення якої змінюється, розробляється на замовлення власника земельної ділянки без надання дозволу Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування на його розроблення.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1цього Кодексу.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погодженого в порядку, встановленому статтею 186-1цього Кодексу, приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зміну її цільового призначення.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у зміні цільового призначення земельної ділянки або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Як встановлено в суді, позивач як власник земельної ділянки не ініціював перед відповідачем зміну цільового призначення належної земельної ділянки, не розробив проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власності, цільове призначення якої змінюється.

Крім того, рішення Кіндрашівської сільської Ради народних депутатів від 21 рудня 1994 року, на підставі якого ОСОБА_4 видано державний акт серії ХР № НОМЕР_1 на право приватної власності на земельну ділянку 0,31 га розташовану на території с. Московка Кіндрашівської сільської ради з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, є чинним. Отже, суд приходить до висновку, що позивач фактично просить змінити цільове призначення земельної ділянки в обхід передбаченої чинним законодавством процедури.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні уточнених позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 77, 81, 89, 263-265 ЦПК, ст..ст. 15,16, 203, 215, 229, 1301 ЦК України, ст..ст. 18,20,21,91, 152, 155 ЗК України, суд, -

УХВАЛИВ :

В задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_2 , представник позивача: ОСОБА_1 , до Кіндрашівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, ОСОБА_3 , 3-я особа: Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом тацгоди про розподіл спадкового майна в певній частині недійсним, визнання права власності на земельну ділянку - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Куп`янський міськрайонний суд шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 26 вересня 2019 року.

Суддя Коваленко О.А.