Провадження № 22-ц/4808/1106/19
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.,

секретаря Мельник О. М.

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника відповідача - Тарновської І.Я.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання права на користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити дії, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2019 року, ухвалене суддею Бабій О.М.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась в суд із даним позовом до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, в якому просила визнати за нею право на користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 площею 12,02 м кв . у вигляді кімнати в гуртожитку по АДРЕСА_1 і зобов`язати відповідача здійснити її реєстрацію за фактичним місцем проживання у вказаній кімнаті; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 1979 року працює на посаді швачки-мотористки у ВАТ «Івано-Франківське виробничо-торговельне швейне підприємство «Галичина», де за клопотанням цього ж підприємства перед ВАТ «Пресмаш» їй було надано на умовах договору найму вищевказане приміщення.

ВАТ «Івано-Франківське виробничо-торговельне швейне підприємство «Галичина» 21.06.2011 року звернулося з листом-проханням до ВАТ «Пресмаш», у якому просило продовжити термін дії договору найму приміщення або переукласти новий договір для платного користування вказаної кімнати у гуртожитку ОСОБА_1 , яка працює в колективі підприємства з 1979 року та має важкий соціальний стан у зв`язку з довготривалою важкою хворобо та смертю чоловіка, має на утриманні сина, що вчиться на платному навчанні.

ОСОБА_1 зазначала, що на підставі угод про перевід боргу від 03.04.2013 року, 18.02.2014 року, від 03.01.2005 року, договору найму приміщення №05/06 від 03.01.2006 року, договору найму приміщення від 03.05.2006 року і акту прийому-передачі від 03.05.2006 року; договору найму приміщення №08/07 від 01.01.2007 року і акту прийому-передачі від 01.01.2007 року; договору найму приміщення №15/07 від 03.05.2007 року і акту прийому-передачі від 03.05.2007 року; договору найму приміщення від 28.07.2011 року і акту прийму-передачі від 28.07.2011 року, винаймала і винаймає вказане житлове приміщення.

Стверджувала, що фактично проживає і користується вказаною кімнатою, вносить відповідні комунальні платежі у період з квітня 2003 по 2018 роки (за користування електроенергією, водопостачання, утримання будинку і прибудинкової території, а також дольової участі у капітальному ремонті).

Будучи зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 , вона не проживає за вказаною адресою, оскільки там проживає її син з сім`єю. Свою частку квартири подарувала сину. Проживання у цій квартирі суперечить моральним засадам суспільства і ст.50 ЖК України. Фактично проживає у кімнаті АДРЕСА_1 .

20.01.2017 року гуртожиток, в якому проживає позивачка передано у комунальну власність територіальної громади м. Івано-Франківська. Дізнавшись про те, що гуртожиток передано до територіальної громади міста звернулась до відповідача із проханням про реєстрацію за її фактичним місцем проживання, а саме: кімната АДРЕСА_1 у гуртожитку на АДРЕСА_1 .

Відповідач у листі від 29.12.2017 року повідомив про відмову у проханні позивачки про реєстрацію в кімнаті гуртожитку, у зв`язку з тим, що до заяви нею не долучено докази того, що поселення та проживання у гуртожитку відбулось згідно законодавства.

Враховуючи відмову відповідача у реалізації права позивачки на вільний вибір реєстрації та проживання, посилаючись, зокрема, на статті 1, 4, 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право на користування кімнатою в гуртожитку виникає на підставі ордеру, який у даному випадку позивачці не видано, а тому підстав для визнання за нею права користування кімнатою АДРЕСА_1 немає. Договори оренди спірного приміщення як на сьогодні, так і станом на момент прийняття гуртожитку в комунальну власність територіальної громади міста Івано-Франківська, втратили свою чинність. Приймаючи участь у приватизації кімнати АДРЕСА_2 позивачка підтвердила, що вказана кімната є місцем її постійного проживання,

Вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити реєстрацію позивача за фактичним місцем проживання у кімнаті АДРЕСА_1 не підлягають до задоволення, оскільки у позивача відсутні підтверджуючі документи на право проживання у спірному житлі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На рішення суду позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що її вселення не є самоправним, оскільки вона користувалася і проживала у кімнаті гуртожитку, на підставі укладених договорів, які не розірвано та не визнано недійсним. Тому положення статті 116 ЖК України до спірних правовідносин не підлягали застосуванню, оскільки між сторонами склалися правовідносини, які регулюються нормами глави 58 ЦК України (найм житла). Суд не врахував, що право особи на користування житловим приміщення у гуртожитку також може виникнути із цивільно-правових угод, зокрема, договору оренди житлового приміщення. Тому, на думку апелянта, висновок суду про відсутність у позивачки ордеру на вселення як підстави для відмови у задоволенні позову, є безпідставним і суперечить фактичним обставинам справи.

Суд не врахував норми глави 58 ЦПК України щодо того, що останній договір найму приміщення, який було укладено позивачкою, припинив свою дію в 2016 році, остання продовжує користуватися кімнатою у гуртожитку і на день подання позову, про що свідчать квитанції, що знаходяться у матеріалах справи.

Стверджує, що факт її проживання в кімнаті гуртожитку, починаючи з 2003 року по теперішній час, із здійсненням утримання приміщення є таким, що підтверджений допустимими доказами і не оспорюється відповідачем.

Суперечливим, на думку апелянта, є висновок суду про те, що оскільки вона приймала участь у приватизації кімнати АДРЕСА_2 , то начебто тим самим підтвердила, що вказана кімната є місцем її постійного проживання. Однак суд не врахував, що будучи зареєстрованою за вказаною адресою, позивачка там не проживає.

Суд першої інстанції не застосував до цих правовідносин статті 29 та 310 ЦК України, а також рішення Конституційного Суду України від 14.11.2001 року №15-рп/2001 року у справі №1-31/2001 щодо прописки місця проживання, і не дослідив, що саме через формальну відсутність ордеру, але за наявності інших достатніх правових підстав (договору найму), була обмежена у конституційному праві на вільний вибір місця проживання, що призвело до неможливості реалізувати своє право на приватизацію кімнати у гуртожитку, оскільки відповідач не реєструє її за місцем фактичного проживання у гуртожитку.

Суд не дослідив, що на день звернення її до суду у неї, окрім спірної кімнати у гуртожитку відсутнє житло, яке було б придатне для проживання і не порушувало прав інших осіб.

Суд не визначив коло правовідносин, оскільки у оскарженому рішенні відсутнє посилання на Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»(ст. 1 і 8 вказаного Закону), суд не обґрунтував, чому позивачка, яка мешкає у гуртожитку вже поспіль п`ятнадцять років, не підпадає під дію вказаного Закону.

Також апелянт стверджує, що суд не взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Кривіцький і Кривіцька проти України»), відповідно до якої тривалий час проживання особи у житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, що вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення яке прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права - без змін. Відповідач повністю погоджується із висновками суду першої інстанції.

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши апелянта, яка вимоги скарги підтримала, представника відповідача, яка вимоги скарги заперечила з підстав, викладених у відзиві, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями статей 11, 81 ЦПК України, зокрема, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч.1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Положеннями ч.1 та 2 ст.47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Предметом спору у цій справі є визнання за позивачкою права на користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 площею 12,02 м кв . у вигляді кімнати в гуртожитку по АДРЕСА_1 (далі також спірне приміщення) і зобов`язання відповідача здійснити реєстрацію позивачки за фактичним місцем проживання у вказаній кімнаті.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що з 1979 року працює на посаді швачки-мотористки у ВАТ «Івано-Франківське виробничо-торговельне швейне підприємство «Галичина», де за клопотанням цього ж підприємства перед ВАТ «Пресмаш» їй було надано на умовах договору найму спірне жиле приміщення. Зазначала, що ВАТ «Івано-Франківське виробничо-торговельне швейне підприємство «Галичина» 21.06.2011 року звернулося з листом-проханням до ВАТ «Пресмаш»(а.с.62), у якому просило продовжити термін дії договору №08/07 найму приміщення від 01 січня 2007 року або переукласти новий договір для платного користування вказаної кімнати у гуртожитку, який знаходиться у власності ВАТ «Пресмаш», ОСОБА_1 , яка працює в колективі підприємства з 1979 року та має важкий соціальний стан у зв`язку з довготривалою важкою хворобо та смертю чоловіка, має на утриманні сина, що вчиться на платному навчанні.

Отже, гуртожиток по АДРЕСА_1 , у якому знаходиться спірне приміщення, на 2011 рік перебував у власності ВАТ «Пресмаш».

Встановлено, що на підставі угод про перевід боргу від 03.04.2013 року, 18.02.2014 року, від 03.01.2005 року, договору найму приміщення №05/06 від 03.01.2006 року, договору найму приміщення від 03.05.2006 року і акту прийому-передачі від 03.05.2006 року; договору найму приміщення №08/07 від 01.01.2007 року і акту прийому-передачі від 01.01.2007 року; договору найму приміщення №15/07 від 03.05.2007 року і акту прийому-передачі від 03.05.2007 року; договору найму приміщення від 28.07.2011 року і акту прийму-передачі від 28.07.2011 року(а.с.9-20), позивачка винаймала спірне приміщення та зазначала, що надалі його винаймає.

У кожному договорі найму зазначено, що кімната призначена для проживання сім`ї ОСОБА_1 . У 2003, 2004 та 2005 роках між боржником ВАТ «Івано-Франківське виробничо-торгівельне швейне підприємство «Галичина» та новим боржником ОСОБА_1 укладалися договори про перевід боргу, за якими боржник передає, а новий боржник зобов`язується виконати зобов`язання, що випливають із договору найму, укладеного між боржником ВАТ «Галичина» та підприємством ВАТ «Пресмаш» (кредитор), новий боржник зобов`язується встановлену плату у розмірі 96 гривень в місяць за найм житла, яке він безпосередньо займає, оплачувати шляхом перерахування на рахунок кредитора.

Згідно останнього договору найму приміщення, укладеного 28 липня 2011 року між ВАТ «Пресмаш»(наймодавцем) та ВАТ «ВТШП «Галичина»(наймачем), строком на 5 (п`ять) років, у порядку та умовах визначених договором, наймодавець передав, а наймач прийняв у строкове платне користування спірне приміщення для проживання сім`ї позивачці ОСОБА_1 Цього ж дня згідно вказаного договору найму спірне приміщення передано на підставі акту-прийому передачі.

Копіями квитанцій (а.с.21-51) підтверджується, що за користування спірним приміщенням позивачка оплачувала комунальні платежі (зокрема, за користування електроенергією, водопостачання, утримання будинку і прибудинкової території, дольової участі у капітальному ремонті) у період з 2003 по 2018 роки.

Рішенням Івано-Франківської міської ради від 20.01.2017 року №-10 прийнято в комунальну власність територіальної громади міста гуртожиток на АДРЕСА_1 (а.с.56) та рішенням Виконавчого комітету від 26.05.2017 року № 354 затверджено акт приймання-передачі у власність територіальної громади міста Івано-Франківська гуртожитку на АДРЕСА_1 (а.с.59).

24.09.2018 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про надання дозволу на реєстрацію за фактичним місцем проживання в кімнаті АДРЕСА_1 (а.с.67).

Листом директора Департаменту від 19.10.2018 року позивачці повідомлено, що за наслідками розгляду її звернення громадська житлова комісія 18.10.2018 року прийняла рішення про відмову у вирішенні вказаного питання (а.с.66). Відмова обгрунтована, тим, що надані на розгляд комісії документи (договори найму приміщення, укладені між ВАТ «Пресмаш» та ВАТ «ВТШП «Галичина» на даний час втратили чинність та не є підставою для прийняття рішення щодо реєстрації позивачки у гуртожитку(а.с.66).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на три підстави: відсутність ордеру на вселення, втрата чинності договору найму (оренди) і наявність іншого житла.

Щодо відсутності у позивачки ордеру на вселення у спірне приміщення, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Суд першої інстанції виходив з того, що кімната АДРЕСА_1 є житловим фондом місцевих рад відповідно до ч. 1 ст. 5 ЖК УРСР та відповідно є об`єктом права комунальної власності, тому прийняття рішень про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради належить до компетенції виконавчого комітету міської ради відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 15 ЖК УРСР.

Порядок користування житловим приміщенням у гуртожитку регулюється главою 4 ЖК УРСР та Примірним положенням про користування гуртожитками, а саме, адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування приймає рішення про надання особі жилої площі в гуртожитку. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Відповідно до ст. 130 ЖК УРСР, порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.

На підставі вказаних норм Житлового кодексу України суд першої інстанції вважав, що позивачці такий ордер не видавався, а договори оренди спірного приміщення як станом на сьогодні так і на момент прийняття гуртожитку в комунальну власність територіальної громади міста Івано-Франківська, втратили свою чинність.

Застосовуючи вищевказані норми матеріального права, суд першої інстанції правильно вважав, що ОСОБА_1 не набула права на кімнату в гуртожитку згідно ордера.

Однак не врахував, що вселення позивачки в кімнату гуртожитка не є самоправним, оскільки вона користувалась і проживала у спірному приміщенні на підставі укладених договорів, які не були розірвані чи визнані недійсними. Спірне приміщення, яке перебувало у приватній власності ВАТ «Пресмаш», було надано позивачці на підставі договорів найму, що передбачено Цивільним кодексом, а не на підставі норм Житлового кодексу, яким передбачено надання приміщень, які перебувають у комунальній чи державній власності на підставі ордеру.

Суд при відмові у задоволенні позову не врахував, що між сторонами склалися правовідносини, що регулюються нормами глави 59 ЦК України (найм житла).

Відповідно до ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом.

До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Спірне приміщення перейшло у комунальну власність на підставі рішення Івано-Франківської міської ради від 20.01.2017 року (а.с.56), а до цього моменту воно не перебувало у комунальній чи державній власності. Спірне приміщення було надано позивачці на підставі договору найму, тому зважаючи на те, що на момент укладення договору найму спірне приміщення не перебувало у державній чи комунальній власності, а у власності ВАТ «Пресмаш», до правовідносин між сторонами у цій справі підлягають застосування норми ЦК України щодо договору найму житла, яке перебуває у приватній власності, оскільки саме такі правовідносини склалися між сторонами. Тому у даному випадку вимоги закону, якими передбачено право надання у користування комунального чи державного житла на підставі ордеру, застосовуватись не можуть.

Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував норми Житлового кодексу України, не врахувавши, що у цій справі у позивачки право на користування спірним приміщенням у гуртожитку виникло із цивільно-правової угоди - договору найму (оренди) житлового приміщення.

Також не можна погодитись із висновком суду про те, що останній договір найму від 28.11.2011 року, який було укладено на 5 років, припинив свою дію в 2016 році.

Так, відповідно ч.1 ст. 822 ЦК України у разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк.

Останній договір найму від 28.11.2011 року було укладено на 5 років, тобто до 28.11.2016 року. Судом апеляційної інстанції встановлено, що на момент закінчення дії вказаного договору позивачка продовжувала користуватися спірним приміщенням і надалі продовжує і на день подання позову. Факт проживання позивачки у спірному приміщенні, починаючи із 2003 року до дня подання позову, із здійсненням утримання майна, підтверджується квитанціями (а.с.21-55) та не спростований відповідачем.

У матеріалах справи відсутні будь-які дані про попередження наймача-позивачки про відмову від укладення договору на новий строк, про звільнення спірного приміщення, тому відповідно до ч.1 ст.822 ЦК України договір найму від 28.11.2011 року необхідно вважати укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк - 5 років, тобто такий договір діє до 2021 року.

При цьому, колегія суддів враховує, що дія договору найму продовжилась ще тоді, коли наймодавцем було ВАТ «Пресмаш», і це відбулося до прийняття гуртожитку, у якому знаходиться спірне приміщення, у комунальну власність, тобто до 20.01.2017 року.

Відповідно до ст. 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.

Тому до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради перейшли права і обов`язки наймодавця згідно попереднього договору найму від 28.11.2011 року.

Щодо висновку суду про недоведеність того, що позивачка постійно проживає у спірному приміщенні суд апеляційної інстанції враховує таке.

Судом першої інснанції встановлено, що відповідно довідки КП «Дирекція замовника» від 20.09.2018 року № 02146 позивачка з 16.06.2006 року зареєстрована та проживає на АДРЕСА_2 (а.с. 89 ).

Рішенням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 07.07.2016 року № 462 позивачці на склад сім`ї - 2 особи, надано дозвіл на передачу у власність кімнати АДРЕСА_2 (а.с.86).

У 2016 році позивачка разом зі своїм сином приймала участь у приватизації кімнати АДРЕСА_2 за місцем своєї реєстрації і відповідно до свідоцтва про прав власності від 05.08.2016 року набула право власності на 1/2 частку вказаної кімнати.

Суд апеляційної інстанції вважає, що ця обставина не спростовує доводи позивачки про те, що з 2003 року вона постійно проживала у спірному приміщенні, що підтверджується зазначеними вище договорами найму спірного приміщення та квитанціями про оплату комунальних послуг з 2003 по 2018 роки. Крім того, законодавством не заборонено проживання за декількома адресами.

Відповідачем протягом усього часу розгляду справи факт проживання позивача у кімнаті гуртожитку не оспорювався, а заперечення за даним позовом зводяться тільки до того, що позивач не набула прав на кімнату в гуртожитку за нормами житлового Кодексу через відсутність ордера, як єдиної підстави для вселення.

Так, відповідно до ч.6 ст.29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.

Частиною 9 статті 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

В ході судового розгляду позивачка доводила, що будучи зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 , вона не проживає за вказаною адресою, оскільки там проживає її син з сім`єю. Свою частку квартири подарувала сину. Проживання у цій квартирі суперечить моральним засадам суспільства і ст.50 ЖК України. Стверджувала, що фактично проживає у кімнаті АДРЕСА_1 .

Такі доводи позивачки суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими, оскільки згідно договору дарування (а.с.64) дійсно свою частку однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , ?, що складається з однієї кімнати житловою площею 19,2 кв.м, загальною площею 27,8 кв.м, позивачка подарувала синові, який згідно свідоцтва про шлюб (а.с.63) одружився і, проживає у цій квартирі із дружиною, що не було спростовано відповідачем.

Таким чином, висновок суду про недоведеність того, що позивачка постійно проживає у спірному приміщенні, є помилковим та таким, що суперечить обставинам справи.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» дійшов висновку, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Отже, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, є підстави вважати спірне приміщення житлом позивачки, оскільки після того, як вона подарувала свою частину у кімнаті АДРЕСА_2 , сину, у неї відсутнє будь-яке інше житло, крім спірного приміщення, із яким у позивачки існують достатні триваючі зв`язки, про що свідчить сплата комунальних послуг з 2003 року по 2018 рік, а також проживання протягом цього періоду, що не було спростовано відповідачем.

Протягом усього часу розгляду справи представники відповідача не заперечили, що позивач використовує кімнату у гуртожитку за призначенням і ця кімната призначена для здавання у найм жильцям.

Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що на день звернення позивачки до суду у неї, окрім спірного приміщення, відсутнє житло, яке було б придатне для проживання і не порушувало прав інших осіб. Судом встановлено, що позивач тривалий час на законних підставах проживає у кімнаті в гуртожитку та вважає його своїм житлом. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позовну вимогу про визнання права на користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 площею 12,02 м кв. у вигляді кімнати в гуртожитку по АДРЕСА_1 за договором найму необхідно задовольнити.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити реєстрацію позивачки за фактичним місцем проживання у спірному приміщенні, колегія суддів вважає що ця вимога не може бути задоволена.

Порядок реєстрації місця проживання особи передбачено ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Зокрема, ч.3 цієї статті передбачено, що для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг), крім інших документів, зокрема, документи, що підтверджують право на проживання в житлі.

Основною перешкодою для реєстрації позивачки була відсутність ордера або рішення суду про право на проживання. Оскільки судом апеляційної інстанції у цій справі визнано за позивачкою право на користування спірним приміщенням, що є безумовною підставою для реєстрації, тому відсутні підстави для зобов`язання відповідача здійснити реєстрацію як передчасні.

Вищезазначеного суд першої інстанції не врахував, неповно з`ясувавши обставини справи та неправильно застосувавши норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке відповідно до ст. 374 ЦПК України необхідно скасувати з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання права на користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), право на користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 площею 12,02 метри квадратних у вигляді кімнати в гуртожитку по АДРЕСА_1 за договором найму.

У задоволенні позовної вимоги про зобов`язання виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради здійснити реєстрацію ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2019 року.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді Л.В. Василишин

І.О. Максюта