ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 681/695/19
Провадження № 22-ц/4820/1598/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Гринчука Р.С., Грох Л.М., Купельського А.В.,

секретар - Дубова М.В.,

з участю представників сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Колективного підприємства «Полонський завод «Маяк» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 25 червня 2019 року, суддя Горщар А.Г.,

встановив:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до КП «Полонський завод «Маяк», (далі по тексту - підприємство), про скасування наказу №28-к від 18.04.2019 року, виданого директором підприємства про його звільнення з роботи за прогул, поновлення його на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, моральної шкоди в розмірі 100000 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що його звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України було проведено відповідачем незаконно, оскільки він є членом церкви Адвентистів Сьомого Дня і 13.04.2019 року перебував у церкві на служінні, тому не мав можливості бути присутнім на робочому місці. За канонами віри йому заборонено працювати у суботу, про що було відомо керівництву відповідача при укладенні з ним трудового договору та обговоренні умов роботи.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 25.06.2019 року в задоволенні позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що судом неправильно встановлені фактичні обставини справи, допущено порушення норм процесуального та матеріального права.

Зокрема, не було враховано, що його звільнення призвело до порушення його права на свободу совісті та віросповідання, оскільки за канонами віри він не може працювати в суботу, про що було відомо керівництву підприємства, і з чим воно повністю погодилося.

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Полонський завод «Маяк» просило суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги, вказало на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, підтримав висновки суду, які містяться в оскаржуваному рішенні.

Заслухавши учасників справи та перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом вірно з`ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 23.05.2018 року працював водієм автотранспортних засобів підприємства. 18.04.2019 року наказом директора КП «Полонський завод «Маяк» №28-к позивача було звільнено з роботи за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Звільнення відбулося на підставі акту та доповідної начальника автогаража Заїки О.М. від 14.04.2019 року, головного інженера Хомського М.В . від 15.04.2019 року, відповідно до яких ОСОБА_1 був відсутній на роботі протягом робочого часу з 08.00 год. до 20.00 год.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд виходив з доведеності факту прогулу позивача, а доводи останнього щодо поважності причини відсутності на робочому місці у зв`язку з виконанням релігійних обрядів, на переконання суду, є безпідставними.

При цьому суд правильно виходив з фактичних обставин справи, які були встановлені на підставі наявних доказів, провівши їх аналіз у відповідності з вимогами процесуального закону та з дотриманням вимог матеріального права.

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року, №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Відповідно до п. 22 вказаної постави Пленуму Верховного Суду України у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника.

Згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Стаття 43 КЗпП України передбачає можливість розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наявні в справі письмові докази вказують на те, що 13.04.2019 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі у КП «Полонський завод «Маяк» протягом усього робочого часу.

Ця обставина підтверджена письмовими доказами та не заперечувалася в суді позивачем.

Як на поважність причин нез`явлення на роботу 13.04.2019 року ОСОБА_1 вказав на те, що він є членом релігійної громади, за віруванням якої субота є неробочим днем і повинна бути посвячена здійсненням релігійних обрядів. В суботу, 13.04.2019 року він перебував на церковній службі, тому на роботу не з`явився.

Однак суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що здійснення релігійних обрядів у зв`язку з віросповіданням позивача не може бути визнано поважною причиною відсутності на роботі, враховуючи, що ОСОБА_1 був обізнаний з графіком роботи підприємства, необхідністю виходу на роботу 13.04.2019 року. При цьому судом обґрунтовано вказано на те, що внаслідок невиходу позивача на роботу підприємству було заподіяно майнової шкоди, оскільки не було виконано запланованої роботи з використанням вантажного автомобіля, водієм якого був позивач.

Як вбачається зі змісту змінного графіку роботи автогаража підприємства за квітень 2019 року, з яким ОСОБА_3 був ознайомлений, 13.04.2019 року він повинен був бути на роботі.

У зв`язку з відсутністю на робочому місці ОСОБА_3 надав на ім`я директора підприємства письмове пояснення, відповідно до якого 13.04.2019 року він був відсутній на роботі у зв`язку з перебування у церкві та проведенні релігійних обрядів, оскільки він є віруючим та прихожанином однієї з релігійних громад м. Полонного.

Посилання апелянта на ту обставину, що звільнення його з роботи у зв`язку з релігійними переконаннями призвело до порушення його права на працю та вільне віросповідання є необґрунтованим.

В статті 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового статусу, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 35 Конституції України передбачено право кожного на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.

Стаття 43 КЗпП України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» громадяни України є рівними перед законом і мають рівні права в усіх галузях економічного, політичного, соціального і культурного життя незалежно від виконання конституційних обов`язків.

Уклавши з підприємством трудовий договір ОСОБА_1 взяв на себе обов`язок по дотриманню вимог трудового законодавства, правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства (ст.ст. 139, 142 КЗпП України).

Відсутність на роботі з підстав прийняття участі у релігійних обрядах не може бути визнано поважною причиною нез`явлення на робоче місце.

Звільнення позивача жодним чином не призвело до порушення його права на свободу совісті та віросповідання, права на працю, оскільки рішення керівника підприємства про звільнення було зумовлено саме відсутністю працівника на роботі без поважних причин, а не у зв`язку з релігійними віруваннями ОСОБА_1 , чи його приналежності до тієї чи іншої релігійної концесії, здійснення ним релігійних обрядів.

При цьому підприємством було дотримано порядок звільнення працівника, факт порушення зафіксовано належним чином, від позивача було відібрано пояснення щодо причин відсутності на роботі, надано оцінку його попередній роботі, зокрема, враховано притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за неналежне виконання трудових обов`язків 20.03.2019 року.

Твердження апелянта про те, що при його прийнятті на роботу між ним та роботодавцем було досягнуто згоди щодо можливості невиходу позивача на роботу під час проведення релігійних обрядів у суботні дні, не знайшла свого підтвердження доказами, в той же час як підприємство про існування такої домовленості в суді заперечило.

Оскільки судом не встановлено порушення роботодавцем трудових прав працівника, тому відсутні правові підстави, передбачені ст. 237-1 КЗпП України для відшкодування моральної шкоди.

Не спростовують висновків суду першої інстанції й інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 25 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 24.09.2019 року.

Судді Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

А.В. Купельський