КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 372/1049/18 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Потабенко Л.В.

24 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В.,

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 березня 2019 року за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави, в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави, в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та просив витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з чужого незаконного володіння відповідача земельну ділянку площею 0,5000 га з кадастровим номером :10:024:0011, вартістю 650 000 грн., яка розташована на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області; вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 березня 2019 року позовні вимоги задоволено повністю. Витребувано на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,5000 га з кадастровим номером :10:024:0011, вартістю 650 000 грн., яка розташована на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь прокуратури Київської області судовий збір в розмірі 9 750 грн.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8755/2019
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову про відмову в задоволенні позовної заяви повністю. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує на безпідставність висновків про те, що спірна земельна ділянка є складовою частиною лісового фонду, яка знаходиться в постійному користуванні КП «Київське лісове господарство». Зазначає, що відсутні підстави для застосування у даній справі преюдиції - ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Звертає увагу на те, що відповідачем надавалися суду докази, які підтверджують законне отримання ОСОБА_2 право власності на спірну земельну ділянку. Вказує, що судом безпідставно було відмовлено в заяві про застосування строків позовної давності без врахування правових висновків викладених у постановах Верховного суду України та Верховного Суду. Зауважу, що зараз є два рішення Обухівського районного суду Київської області, яким витребувано одну і ту ж земельну ділянку на користь держави різним особам.

Позивач відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подав.

У судовому засіданні ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив останню задовольнити.

Прокурор Ющенко М.А. та Стовбчатий А .Ю. в інтересах Кабінету Міністрів України заперечували проти апеляційної скарги, просили останню залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 № 3236/03, § 41«Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності інших учасників процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позов першого заступника прокуратура Київської області по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанцій встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18.11.2015 у справі № 372/2994/15-ц повністю задоволено позов першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, ДП «Київське лісове господарство» до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання недійсними розпоряджень, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, скасування їх державної реєстрації та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння.

Визнано недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 26.03.2009 за № 401 в частині надання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 за рахунок земель державної власності в межах території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,5000 га з кадастровим номером :10:024: 0011 серії НОМЕР_1 від 30.04.2010, виданий на ім`я ОСОБА_3 та витребувано на користь держави в особі державного підприємства «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,5000 га з кадастровим номером :10:024:0011, вартістю 650 000 грн.

Вищезазначеним судовим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18.11.2015 у цивільній справі № 372/2994/15-ц встановлено, що спірна земельна ділянка розташована в межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району, відносилась до земель лісогосподарського призначення, передача якої у приватну власність заборонена законом, а тому оспорюване розпорядження щодо передачі ділянки у власність фізичної особи та видача їй державного акту суперечить вимогам закону. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що вказана земельна ділянка передана у власність за рахунок земель лісового фонду на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 26.03.2009 за № 401 з порушенням вимог діючого законодавства (т. 1, а. с. 13-18).

З інформації наданої Держгеокадастром від 09.02.2018 за № 10-10.0222-1969/2-18 та копій аркушів журналу обліку заяв і надання послуг з проставленням на державному акті відмітки про реєстрацію права власності на земельну ділянку в Поземельній книзі та державному акті НОМЕР_1 з відміткою про перехід права власності встановлено, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :10:024:0011 за договором купівлі-продажу від 05.11.2010 за № 3093 перейшло від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 шляхом проставлення відмітки на державному акті за реєстровим № 100240011-3-001 від 25.05.2011 (т. 1, а. с. 21).

Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :10:024:0011.

Встановлено, що на даний час власником спірної земельної ділянки площею 0,5000 га з кадастровим номером :10:024:0011 є ОСОБА_2 , а не ОСОБА_3 , тобто вказана земельна ділянка була відчужена особі, яка є відповідачем в даній справі.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно вимог ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

Згідно ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено ст. 387 ЦК України.

Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Пунктом 19 вказаної постанови передбачено, що застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст. 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження права власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише-власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презумує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду ( ч. 3 ст. 397 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що позивач має надати докази на підтвердження його права власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Як вже було зазначено раніше рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18.11.2015 у справі № 372/2994/15-ц, яке набрало законної сили 15.12.2015 встановлено, що із земель лісового фонду розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 26.03.2009 за № 401 всупереч вимогам ст. ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 20, 84, 116, 118, 122, 149 Земельного кодексу України, незаконно передано у власність ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку загальною площею 0,5000 га в межах території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Під час виконання вказаного вище судового рішення встановлено, що на даний час власником земельної ділянки площею 0,5000 га з кадастровим номером :10:024:0011 є не ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Враховуючи вищевикладене та те, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18.11.2015 визнано недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 26.03.2009 за № 401 в частині надання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 та визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, а тому ОСОБА_3 без достатньої правової підстави відчужив спірну земельну ділянку ОСОБА_2 .

За наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірна земельна ділянка не є складовою частиною лісового фонду, яка знаходиться в постійному користуванні КП «Київське лісове господарство» є необґрунтованими, оскільки дана обставина встановлена рішенням суду та не підлягає доказуванню при розгляді справи.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність підстави для застосування у даній справі преюдиції - ч. 4 ст. 82 ЦПК України не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, за наведених вище обставин, оскільки судами встановлено що відчуження саме цієї земельної ділянки відбувалося з порушенням вимог чинного законодавства, а сам факт її подальшої передачі відповідачу по справі ні яким чином не може вплинути на ці обставини.

У даному випадку преюдиціальним є той факт, що спірна земельна ділянка незаконно була передана у власність ОСОБА_3 , а тому, як наслідок набувач без достатньої правової підстави відчужила останню на користь відповідача.

Доводи апеляційної скарги про необхідність застосування строків позовної давності не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Під час виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 18.11.2015 встановлено, що власником земельної ділянки площею 0,5000 га з кадастровим номером :10:024:0011 є не ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 .

За інформацією Держгеокадастру від 09.02.2018 за №10-10.0222-1969/2-18 та долучених копій аркушів журналу обліку заяв і надання послуг з проставленням на державному акті відмітки про реєстрацію права власності на земельну ділянку в Поземельній книзі та державному акті НОМЕР_1 з відміткою про перехід права власності встановлено, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :10:024:0011 за договором купівлі-продажу від 05.11.2010 за № 3093 перейшло від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 шляхом проставлення відмітки на державному акті за реєстровим № 100240011-3-001 від 25.05.2011.

Згідно загально доступних баз даних, в тому числі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відсутня інформація про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :10:024:0011 за ОСОБА_2 .

Про вказане не було відомо і під час розгляду справи № 372/2994/15-ц.

Крім того, рішення у справі № 372/2994/15-ц прийнято 18.11.2015, а до суду позов поданий у квітні 2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, в зв`язку з чим не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що остання була за двома різними рішеннями витребувана на користь різних державних установ та органів, будь-яким чином не порушує прав відповідача, в зв`язку з чим не може бути підставою для скасування або зміну рішення.

Отже, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 26.09.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

Н.В. Поліщук