Житомирський апеляційний суд
Справа №285/2657/18 Головуючий у 1-й інст. Заполовська Т. Г.
Категорія 5 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №285/2657/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку із господарськими спорудами

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 березня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Заполовської Т.Г. у м. Новоград-Волинському,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 . Уточнивши позовні вимоги у листопаді 2018 року, просила визнати за нею право власності на 2/3 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; провести в натурі поділ спільно нажитого із відповідачем майна, виділивши їй 2/3 частки вищезгаданого будинку (а.с.45-47). Свої вимоги обґрунтовувала тим, що перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 1996 по 2014 рік. У період шлюбу 26 серпня 2010 року за спільні кошти подружжям вони придбали житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу оформлений на чоловіка - відповідача, а вона, як дружина, давала згоду на його укладення. Після розірвання шлюбу в спірному будинку проживає вона з дітьми, а відповідач проживає окремо. У будинку за особисті кошти нею проведені ремонтні після підпалу, який влаштував відповідач. У липні 2018 року ОСОБА_2 повідомив, що має намір продати спірний будинок, а тому вона вимушена звернутися до суду за захистом свого права. Відступ від рівності часток обґрунтовує тим, що після пожежі за власні кошти проводила ремонт будинку, а також тим, що діти проживають із нею.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 березня 2019 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 . У задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704,80 грн. судового збору та 2 200 грн. за надання правової допомоги.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених вимог, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення в оскарженій частині скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що спірний будинок придбав за особисті кошти в іноземній валюті, а факт відсутності у позивача іноземної валюти підтвердили свідки та не заперечується ОСОБА_1 , але суд першої інстанції належної оцінки таким доказам не надав. Суд безпідставно не застосував строк позовної давності, який позивачем пропущений, оскільки звертаючись у 2014 році до суду із позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_1 розуміла, що не має права на спірний будинок та зазначала, що претензій щодо поділу майна не має.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Зокрема зазначає, що відповідач не надав суду належних доказів того, що для купівлі спірного будинку він отримав кошти у позику та, заробляючи у Російській Федерації, віддавав борг самостійно. Вона працювала та заробляла кошти, тримала підсобне господарство. Особистих коштів на придбання будинку у відповідача не було. Договір вчинявся у інтересах сім`ї. Натомість відповідач 02 червня 2014 року підпалив будинок умисно. Про порушення своїх прав вона дізналася у липні 2018 року, коли ОСОБА_2 зателефонував і повідомив про намір продавати житловий будинок та щоб вона з дітьми звільнила житло, а тому з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності, а до того відповідач переконував її у тому, що будинок переоформить на сина, тобто між ними була своєрідна усна домовленість, яка існувала й на час розірвання із відповідачем шлюбу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині у межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Апеляційній суд не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про поділ майна в натурі та відмови у визначенні частки позивача у розмірі 2/3 частини, оскільки у цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що сторони з 1996 по 2014 рік перебували у зареєстрованому шлюбі та за час шлюбу 26 серпня 2010 року придбали за договором купівлі-продажу за 48 832 грн. житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.7,9).

Позивач надала ОСОБА_2 згоду на купівлю спірного житлового будинку (а.с.11) та будинок був зареєстрований за відповідачем (а.с.10).

У матеріалах справи відсутні докази того, що договір або його окремі частини визнавалися недійсними у судовому порядку.

Частина друга ст.60 СК України презюмує, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, той із подружжя, який стверджує про те, що спірне майно було куплене за кошти, які належали йому особисто, має довести такі обставини.

Проте, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що спірний житловий будинок був придбаний на особисті кошти відповідача, а доводи апеляційної скарги з цього приводу ґрунтуються на переоцінці доказів, яким у сукупності правильно надана оцінка судом першої інстанції.

За таких обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що спірний житловий будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішені спору про поділ майна суд не відступив від засад рівності часток сторін, зважавши на обставини, що мають істотне значення (пошкодження спільного майна, проживання із позивачем дітей тощо). Проте, позивач погодилася із рішенням суду першої інстанції та не оскаржила його у апеляційному порядку.

Посилання в апеляційній скарзі на не застосування судом першої інстанції позовної давності до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, є надуманими.

Згідно з частиною другою ст.72 СК України до вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Дійсно відповідачем заявлено про застосування позовної давності (а.с.36). Заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 15 липня 2014 року шлюб між сторонами розірваний. Проте, відповідач не спростував тієї обставини, що між сторонами існувала усна домовленість про те, що будинок батько переоформить на сина. Відповідач відмовився від обіцянки лише у липні 2018 року, а тому з цього часу позивачу стало відомо про порушення її права, а раніше дізнатися про це вона не могла. ОСОБА_1 негайно звернулася до суду, тобто у межах трьох років із часу, коли дізналася про порушення її права, а тому не пропустила трирічного строку звернення до суду за захистом порушеного права власності. У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач пояснила, що зазначила у позовній заяві про розірвання шлюбу про те, що спору про поділ майна на той час не існує, оскільки була домовленість, від якої відповідач відмовився лише згодом. Вона йому вірила, але зараз розуміє, що таким шляхом відповідач намагався ввести її в оману.

Отже, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення суду першої інстанції залишається без змін, що відповідає приписам ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 23 вересня 2019 року.