Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 442/1401/15-ц

провадження № 61-20351св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 квітня 2015 року у складі судді Крамар О. В. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Шумська Н. Л., Левик Я. А., Струс Л. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звернулися з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих джерелом підвищеної небезпеки.

Позов мотивовано тим, що 03 жовтня 2011 року приблизно о 17 год. 00 хв на 188 км. автодороги Київ-Чоп у результаті з`їзду за межі проїзної частини у кювет автомобіля марки Renault-Clio, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , пасажир ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_1 померла у відділенні інтенсивної терапії Червоноградської центральної районної лікарні Львівської області.

Постановою старшого слідчого відділу розслідування дорожньо-транспортної пригоди СУ УМВС України в Житомирській області від 21 травня 2012 року, порушену кримінальну справу по факту дорожньо-транспортної пригоди під час якої загинула ОСОБА_5 за ознаками складу злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, закрито на підставі пункту 2 статті 6 КПК України, за відсутністю в діях водія ОСОБА_4 ознак складу злочину.

Позивачі на обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вони втратили близьку їм людину - дружину, матір.

У зв`язку із проведенням поховання ОСОБА_5 позивачі понесли витрати, пов`язані з похованням, проведенням поминальних днів, виготовленням та встановленням пам`ятника.

Крім того, у зв`язку із втратою близької людини вони зазнали моральних страждань.

Посилаючись на вищевикладене ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили суд: ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_4 на їхню користь заподіяну смертю ОСОБА_5 матеріальну шкоду у розмірі 23 104,88 грн, на відшкодування моральної шкоди - 90 000,00 грн та витрати понесені на отримання правової допомоги.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди 23 104,88 грн, на відшкодування моральної шкоди - 30 000, 00 грн, заподіяної їм смертю ОСОБА_5 , а всього 53 104, 88 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 531,04 грн.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 квітня 2015 року мотивовано тим, що ОСОБА_4 є особою, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, а тому зобов`язаний відшкодувати шкоду відповідно до положень частини другої статті 1187 ЦК України. При цьому, вина заподіювача шкоди не вимагається. Визначаючи розмір морального відшкодування та керуючись положеннями статей 23, 1167 ЦК України, суд першої інстанції виходив із глибини, тривалості страждань з урахуванням засад розумності та справедливості.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2016 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 квітня 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд Львівської області погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

13 квітня 2017 року відповідач ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 квітня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, мотивуючи свої вимоги порушенням норм процесуального права внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що стягнутий з нього судом на користь позивачів розмір заподіяної майнової та моральної шкоди не відповідає характеру її заподіяння.

Судами не враховано, що в діях відповідача відсутня вина, що встановлено постановою про закриття кримінального провадження.

В серпні 2018 року позивач ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4 в якому стверджує, що доводи касаційної скарги необґрунтовані, та зводяться до переоцінки доказів у справі, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи з Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 03 червня 2019 року № 471/о/226-19 за касаційним провадженням № 61-20351св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 03 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Курило В. П.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 03 жовтня 2011 року на 188 км автодороги Київ-Чоп сталася дорожньо-транспортна пригода внаслідок якої пасажирка автомобіля марки Renault-Clio, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження та не приходячи до свідомості, померла у відділенні інтенсивної терапії Червоноградської ЦРЛ Львівської області.

Постановою старшого слідчого відділу розслідування дорожньо-транспортної пригоди СУ УМВС України в Житомирській області від 21 травня 2012 року, порушену кримінальну справу по факту дорожньо-транспортної пригоди під час якої загинула ОСОБА_5 за ознаками складу злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, закрито на підставі пункту 2 статті 6 КПК України, за відсутністю в діях водія ОСОБА_4 ознак складу злочину.

Причиною дорожньо-транспортної пригоди була раптова розгерметизація шини лівого переднього колеса автомобіля «Рено». Дану несправність водій не міг виявити до пригоди та під час руху.

Цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована у АТ «СК «АХА Страхування» згідно з полісом АА № 4632244 від 23 травня 2011 року.

Згідно із відповіддю директора ЦВ у місті Львові АТ «СК «АХА Страхування» від 26 березня 2015 року № 02301/14 родичі померлої із відповідними вимогами про виплату відшкодування не звертались (а. с. 63).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

У частині першій статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Відповідно до 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з пунктом 27.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право на отримання відшкодування за шкоду, пов`язану із смертю потерпілого, мають особи, які знаходилися на утриманні потерпілого, та особи, які взяли на себе витрати з поховання.

Пунктом 27.2 передбачено, що у зв`язку із смертю годувальника в результаті дорожньо-транспортної пригоди право на страхове відшкодування мають: діти (в тому числі усиновлені) - до досягнення ними повноліття; непрацездатна вдова (вдовець), непрацездатні батьки - до відновлення ними працездатності, а також працездатна вдова (вдовець), якщо у сім`ї є діти віком до восьми років; розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до пункту 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при пред`явленні позовних вимог про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Таким чином, встановивши, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 застрахована у АТ «СК «АХА Страхування» згідно з полісом АА № 4632244 від 23 травня 2011 року, а позивачі не пред`явили позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки до страхової компанії, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про задоволення позову в цій частині.

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких Законів щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 05 липня 2012 року, доповнено статтею 26-1 відповідно до якої страховиком (у випадках, передбачених підпунктами „г" і „г" пункт 41.1 та підпунктом „в" пункт 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспротної пригоди, моральну шкоду у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду заподіяну здоров`ю.

Стаття 27.3 цього ж Закону передбачає, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами „г" і „г" пункт 41.1 та підпунктом „в" пункт 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи її дітям (усиновленим).

Згідно Прикінцевих та перехідних положень цього Закону:

Пункт 1 цей Закон набирає чинності через три місяці з дня його опублікування, крім підпунктів 13 - 21 пункт 2 розділу 1 цього Закону, які набирають чинності через 6 місяців з дня опублікування цього Закону.

Пункт 2 норми цього Закону не застосовуються до договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладених до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи наведене, на час укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди дітям загиблої покладався на безпосереднього завдавача такої шкоди.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів вважає, що суди враховуючи фізичні та моральні страждання позивачів, їх тривалість, вимушені зміни у їх житті, наслідки, що наступили, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачів на відшкодування моральної шкоди 30 000,00 грн.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Отже, рішення судів попередніх інстанцій з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, необхідно скасувати в частині позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В решті рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки відмовити.

В решті рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило