Справа № 158/1433/19 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К.
Провадження № 22-ц/802/879/19 Категорія: 44 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Федонюк С. Ю., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення з приватного житлового будинку за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 03 липня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення з приватного житлового будинку. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вони є власниками житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 самовільно зайняли вказаний вище житловий будинок та проживають у ньому. Також зазначають, що відповідачі в належному їм житловому будинку не зареєстровані та постійно роблять шкоду, разом з тим, на сьогоднішній день існує заборгованість через несплату за газопостачання, яка складає 5698 грн 25 коп., яку відповідачі відмовляються сплачувати, а тому позивачі просять виселити відповідачів з вказаного вище житлового будинку.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 03 липня 2019 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що спірний будинок належить позивачам на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 04.04.2003 зареєстрованого в реєстрі за № 195 як незавершений будівництвом житловий будинок. Відповідачі вселились у спірний будинок за згодою позивачів, а не самовільно. Відповідачі своїм коштом створили окрему квартиру в будинку для своєї сім`ї і мають право нею користуватись як новоствореним майном. Суд першої інстанції безпідставно виселив відповідачів без зазначення порядку виселення - з наданнямчи без надання іншого житла.

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, відповідач ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали спільний відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, щопозивачі є власниками спірного житлового будинку, відповідачі проживають в будинку самовільно, довіреностей на передачу прав на мансарду у спірному житловому будинку відповідачам вони ніколи не видавали, крім того, вказують, що для довіреності встановлена нотаріальна форма, а тому просять відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_3 подав відповідь на відзив, в якому вказує, що позивачі вже звертались до суду з позовом про виселення відповідачів. Ухвалою Ківерцівського районного суду від 29.11.2017 у справі № 159/1275/17 позов залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивачів до суду. Позов у даній справі заявлено з підстав передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, проте суд першоїінстанції керуючись ст. ст. 64, 150, 156 ЖК України виселив відповідачів з інших підстав - як таких, що самовільно вселились. Факт самовільного вселення відповідачів позивачами не доведено. ОСОБА_3 вказує, що відповідачі вселились у спірний будинок 26.05.2006 - в незавершений будівництвом будинок, що не мав статусу житлового, з письмовової згоди позивачів з передачею прав на мансарду. Відповідачі здійснили будівництво мансарди, газифікацію будинку, переобладнання його у триквартирний за свої кошти. Будинок розміщений на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , що належала покійній матері сторін, з вини позивачів з приводу спадщини виник спір щодо земельної ділянки та будинку у якому ОСОБА_3 зареєстрований, оскільки сестри заволоділи документами на майно і нехочуть надавати їх нотаріусу.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна відповідно до норм ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі проживають у спірному будинку самовільно, без будь-якої домовленості із власниками вказаного житла. Відповідачі мають право на інше житло за місцем їх реєстрації, однак там не проживають.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пунктів 1-5 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Кульбицькою І. В. 04.04.2003 та зареєстрованого в реєстрі за № 238, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули у приватну спільну часткову власність по Ѕ житлового будинку загальною площею 235 м2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності було зареєстровано за ОСОБА_1 - номер запису про право власності 31115953 , ОСОБА_2 - номер запису про право власності 31115979, що підтверджується копіями Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 10.04.2019 індексний номер 163033754 та 163034104. Право власності на земельну ділянку на якій розташований вказаний будинок було зареєстровано за позивачами 23.05.2017, номер запису про право власності 20639844, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 29.05.2019 індексний номер 88265227 (а.с. 8, 9, 10).

На будинок за адресою АДРЕСА_1 а 17.11.2017 КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт, замовниками технічної інвентаризації є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 12-15). Загальна площа житлового будинку відповідно до технічного паспорту становить 235 м2.

ОСОБА_1 зареєстрована в будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією її паспорта громадянина України (а.с. 5) та фактично в ньому проживає, що не заперечується сторонами.

Між сторонами існує конфлікт щодо поділу спадкового майна, що підтверджується Висновком від 06.05.2016 Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області про результати розгляду звернення ОСОБА_1 щодо конфлікту з братом ОСОБА_3 та Постанови про закриття кримінального провадження від 29.12.2016, внесеного до реєстру досудових розслідувань за № 0000685 (а.с. 19, 20). З вказаних документів вбачається, що відповідач ОСОБА_3 фактично проживає у спірному будинку. Факт проживання відповідачів у спірному будинку не заперечується сторонами.

З копії паспорта відповідача ОСОБА_3 вбачається, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 69-70).

Таким чином відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 а не зареєстровані, однак проживають.

Як на підставність свого проживання у спірному будинку відповідачі посилаються на довіреності позивачів від 26.05.2006 про передачу прав на мансарду в спірному будинку відповідачам і про відсутність претензій у майбутньому щодо проживання там відповідачів, які видані в простій письмовій формі (а.с. 73, 74) та додані до апеляційної скарги. Зазначені довіреності не є належними доказами, оскільки не підтверджують укладення будь-якого договору, складені без дотримання вимог чинного законодавства щодо форми і змісту правочину.

Інших належних та допустимих доказів підставності проживання у спірному будинку відповідачі суду не надали.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Позивачі в позовній заяві посилаються на ст. 116 ЖК УРСР.

У висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі за № 6-2010цс16, вказано, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Вирішуючи спір, врахувавши наведені вище норми права та обставини справи, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, щовідповідачі безпідставно вселилась у спірний будинок, правовстановлюючих документів на право користування спірним будинком у них немає. Натомість, відповідач має у власності інше житло, яке успадкував після смерті своєї матері шляхом спільного проживання з нею.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що позивачі не є власниками даного жилого приміщення, спростовуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи до уваги наведене, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги та погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом при вирішенні справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 03 липня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2019 року.

Головуючий

Судді