КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві на рішення Подільського районного суду міста Києва від 3 червня 2019 року (суддя Васильченко О.В.) у цивільній справі за позовом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа: служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві адміністрації про виселення без надання іншого житлового приміщення,

встановила:

у вересні 2017р. позивач звернувся до суду з позовом про виселення відповідачів з кімнати, житловою площею 14,3 м2, у житловому приміщенні АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що будинок АДРЕСА_2 відповідно до розпорядження Подільської районної у м. Києві державної адміністрації № 1542 від 08 жовтня 2007 року «Про затвердження дислокації житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Подільському районі м. Києва» є гуртожитком сімейного типу при 14-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві, розташований у комплексі державної пожежної рятувальної частини № 14 Головного управління ДСНС України у м. Києві, перебуває на балансі головного управління, тому житлове приміщення № 4 гуртожитку сімейного типу є державною власністю та знаходиться на балансі позивача.

Позивач посилався на те, що ОСОБА_1 проходив службу в Державній пожежній охороні м. Києва та не мав житла, у зв`язку із чим у 2010 році йому була надана для тимчасового проживання окрема кімната, житловою площею 14,3 м2, у житловому приміщенні АДРЕСА_2 .

Позивач стверджував, що йому стало відомо, що з 06 червня 2016 року ОСОБА_1 має у власності квартиру у м. Києві, загальною площею 81,5 м2, що свідчить про

поліпшення ним житлових умов та є підставою для виселення з кімнати у гуртожитку.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 3 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Позивач посилається на обставини, викладені у позовній заяві, та вважає, що інформація, яка міститься в електронній декларації ОСОБА_1 про наявність у його власності квартири, є належним та допустимим доказом у справі, оскільки містить його власний електронний цифровий підпис. Крім того, даний факт також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Крім того, позивач зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що відповідачі проживають у спірній кімнаті та не надав оцінки рапорту старшого лейтенанта служби цивільного захисту ОСОБА_5 , в якому він зазначає, що фактично проживає у спірному приміщенні.

Також позивач вважає необґрунтованим висновок суду про порушення прав дітей відповідачів, оскільки у їх батька у власності є квартира, де вони можуть бути зареєстровані та проживати.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачами та третьою особою не подано.

Відповідачі та третя особа, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.131, 170, 171, 172), у судове засідання не з`явилися, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направили до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність (с.с.180 , 182), тому на підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що рішенням житлової комісії Головного управління МНС України в місті Києві від 2 лютого 2010 року, оформлене протоколом № 2, ОСОБА_1 , начальнику караулу 14-ДПЧ Подільського РУ, на сім`ю з трьох чоловік для тимчасового проживання надана кімната у житловому приміщенні АДРЕСА_2 .

Згідно щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік, ОСОБА_1 з 6 червня 2016 року є власником квартири у м. Києві, загальною площею 81,5кв.м.

1 серпня 2017 року Головне управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві направило ОСОБА_1 лист про звільнення кімнати у гуртожитку у зв`язку із поліпшенням житлових умов.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що нормами чинного законодавства не передбачена можливість виселення особи у примусовому порядку з гуртожитку у зв`язку із поліпшенням ним житлових умов.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду ґрунтується на нормах матеріального права.

Під час судового розгляду сторони не заперечували, що житлове приміщення АДРЕСА_2 є гуртожитком сімейного типу при 14-ДПРЧ, яке перебуває на балансі позивача.

Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР, в редакції на час виникнення спірних

правовідносин, п. 2 Примірного положення про гуртожитки, гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.

Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» указав, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку.

Згідно ч. 2 ст. 128 ЖК УРСР, редакція якої діяла на час надання кімнати, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу оперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Статтею 129 ЖК УРСР, редакція якої діяла на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Під час судового розгляду позивачем не було заявлено, що ОСОБА_1 не видавався ордер на заняття кімнати у гуртожитку, а відтак суд не має підстав вважати, що вказане житлове приміщення відповідачі займають самовільно.

Крім того, з наданих суду першої інстанції документів вбачається, що відповідачі та їх малолітні діти зареєстровані у спірній кімнаті.

Підстави виселення з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення зазначені у статті 132 ЖК УРСР і є вичерпними. Дана норма матеріального права не містить положень про можливість виселення з гуртожитку осіб, які після поселення у гуртожиток, покращили свої житлові умови шляхом набуття у приватну власність житлового приміщення.

Посилання у апеляційній скарзі на положення статей 326, 386, 391 ЦК України не може бути підставою для задоволення позовних вимог, так як позивачем не були заявлені вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю, а також не надано доказів перебування гуртожитку у власності позивача.

Згідно довідки від 27 червня 2017 року на балансі позивача обліковується будівля 14 державної пожежно-рятувальної частини по вул. Нижньоюрківська, 5 у м. Києві. Однак, вказана довідка не підтверджує наявність у позивача права власності на приміщення гуртожитку.

Доводи апеляційної скарги, що приміщення у гуртожитку надається працівнику доки у нього не мине потреба у користуванні ним, а тому після минування потреби в користуванні приміщенням, воно підлягає поверненню роботодавцю, не можуть бути підставою для виселення відповідачів, так як це не передбачено нормами діючого матеріального права.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що відомості, зазначені особою у Декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, є належними доказами, які підтверджують перебування нерухомого майна у власності особи, яка надала такі відомості у Декларації, так як особа несе адміністративну та кримінальну відповідальність за недостовірність наданих у декларації відомостей, а сама Декларація підписується електронним підписом особи.

Крім того, Декларація публікується у Єдиному державному реєстрі декларацій осіб уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, який був створений на виконання Закону України «Про запобігання корупції», і є у вільному доступі.

Разом з цим, наявність у власності відповідачів квартири у м. Києві не є підставою для їх виселення з гуртожитку, так як норми житлового законодавства, на які посилався позивач, як на підставу позовних вимог, не містять також положення.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно зазначив у рішенні, що відповідачі проживають у кімнаті гуртожитку, так як суду були надані докази проживання у спірній кімнаті іншої особи, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог про виселення, оскільки у разі не проживання особи у житловому приміщенні, її неможливо виселити з такого приміщення у зв`язку із її відсутністю.

Разом з цим, якщо відповідачі не проживають у спірній кімнаті, позивач не позбавлений можливості захистити своє право у порядку, передбаченому ст. 71, 72, 107 ЖК УРСР.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві залишити без задоволення, рішення Подільського районного суду міста Києва від 3 червня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк