Справа № 345/1744/19
Провадження № 22-ц/4808/1012/19
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» на рішення Калуського міськрайонного суду в складі судді Онушканича В.В., ухвалене 18 червня 2019 року в м. Калуші Івано-Франківської області в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» про визнання недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним пункт 4.4., а також в цілому укладений між нею та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» кредитний договір № 561773 від 20 січня 2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у лютому 2019 року в ході телефонних розмов з представниками ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» вона дізналась, що між останнім та нею було укладено кредитний договір №561773, згідно якого нібито отримано грошові кошти в розмірі 4 000,00 грн. Зазначає, що кредитний договір не підписувала та жодних коштів не отримувала. Окрім того, між сторонами договору не досягнуто згоди про істотні умови. Він також містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечить принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення прав споживача.

Рішенням Калуського міськрайоного суду від 18 червня 2019 року позов задоволено. Визнано недійсним в цілому договір про надання фінансового кредиту №561773 від 20 січня 2019 року, укладений між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір про надання фінансового кредиту не був підписаний позивачем ні за допомогою одноразового ідентифікатора, ні за допомогою електронного цифрового підпису, який би відповідав вимогам Закону України «Про електронний цифровий підпис». А тому на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України такий підлягає визнанню недійсним в цілому.

В апеляційній скарзі ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на підставі Закону України «Про електронну комерцію» між товариством та ОСОБА_1 20 січня 2019 року в письмовій формі було укладено електронний договір про надання фінансового кредиту №561773. Кредитний договір укладено шляхом направлення позикодавцем позичальнику пропозиції укласти договір у вигляді індивідуальної частини кредитного договору (оферти), яка містила всі істотні умови договору. Та відповіді - згоди останньої на укладення договору (акцепту), що надана шляхом вчинення відповідних дій. Цей договір підписано позивачем одноразовим ідентифікатором у вигляді коду, який надісланий смс-повідомленням з текстом « НОМЕР_1 - код для підписання договору на https://creditplus.ua». Після одержання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) відповідач відправив ОСОБА_1 примірник договору у формі електронного документа за вказаною адресою електронної пошти та розмістив його в особистому кабінеті клієнта. А також надіслав повідомлення про перерахування коштів. Факт перерахування коштів підтверджується випискою від платіжного провайдера ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ». Оскільки всім цим обставинам суд не дав належної оцінки, тому дійшов помилкового висновку про недотримання письмової форми договору та в результаті про наявність правових підстав для задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 покликається на те, що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи. Вказує на порушення товариством вимог закону щодо подання нових доказів, тому такі не можуть бути прийняті апеляційним судом. Просить скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

В засіданні апеляційного суду представник ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» - адвокат Стецюк С.С. доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній підстав.

ОСОБА_1 будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у її відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду цим положенням закону не відповідає з огляду на наступне.

Стаття 203 ЦК України визначає такі вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочинів, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які визначені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як з`ясовано судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, 20 січня 2019 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту №561773 (а.с.7-10). Цим договором передбачено, що товариство на умовах строковості, зворотності та платності надає грошові кошти в розмірі 4 000,00 грн, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Сторони погодили фіксовану процентну ставку за користування кредитом у розмірі 0,01 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом (3,65% річних) у межах строку надання кредиту, вказаного в пункті 1.4. договору (п. 1.1., 1.2.).

Пунктами 1.3., 1.3.1. договору визначено, що сукупна вартість кредиту складає 100,30 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 4 012,00 грн (у грошовому виразі) та включає в себе проценти (відсотки) за користування кредитом 0,30 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 12,00 грн (у грошовому виразі).

Згідно п. 1.4. строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання своїх зобов`язань за цим договором. Кредит надається строком на 30 днів. Датою укладення договору між товариством і клієнтом є дата його підписання (п.7.1. договору).

У розділі 8 договору «Реквізити та підписи сторін» вказано прізвище, ім`я та по батькові позивача, а також зазначено, що договір нею підписано електронно-цифровим підписом 20 січня 2019 року 06:41:24 (а.с.10).

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини першої та другої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За положеннями статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу вимог частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Із долучених до апеляційної скарги матеріалів вбачається, що 20 січня 2019 року ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» шляхом направлення ОСОБА_1 індивідуальної частини договору №561773 про надання фінансового кредиту адресована пропозиція (оферта) укласти електронний договір. Даними скрін-шотів з єдиної офіційної інформаційно-реєструючої електронної системи товариства підтверджується, що спірний договір укладено шляхом використання позичальником електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який було надіслано на її мобільний телефон смс-повідомленням із текстом « НОМЕР_1 - код для підписання договору на https://creditplus.ua» (а.с.46-48).

Відповідно до частин другої-четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частин другої, третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувалися з порушенням установленого порядку.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Враховуючи, що долучені до апеляційної скарги докази мають виключне значення для вирішення цієї справи, апеляційний суд дійшов висновку про можливість долучення доказів та надання їм оцінки на стадії апеляційного провадження.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, чинній на день укладення договору) зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 ЗУ «Про електронну комерцію»).

Частина 5 статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису згідно Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, вказане положення закону передбачає альтернативні дії, які свідчать про підписання електронного договору, серед яких його підписання одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до статті 3 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Беручи до уваги вищенаведене колегія суддів вважає, що оскільки договір про надання фінансового кредиту підписаний ОСОБА_1 шляхом застосування електронного підпису одноразового ідентифікатора, тому він укладений з додержанням письмової форми, визначеної законом та з додержанням процедури, визначеної Законом України «Про електронну комерцію».

За таких обставин передчасним є висновок місцевого суду про те, що договір про надання фінансового кредиту не був підписаний за допомогою одноразового ідентифікатора та відповідно є підстави вважати його недійсним.

Згідно п. 1.5. договору кредит надається шляхом перерахування товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок клієнта; здійснення грошового переказу на ім`я клієнта через внутрішньодержавні платіжні системи.

Зі змісту листа ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 13 травня 2019 року №304-ВП вбачається, що 20 січня 2019 року кошти в розмірі 4 000,00 грн були перераховані на картку ОСОБА_1 за № НОМЕР_2 (а.с.32).

Окрім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що за період з січня по березень 2019 року нею внесено на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 2 160,00 грн.

Що стосується посилань ОСОБА_1 на те, що вказані кошти нею сплачено помилково, на погашення інших не припинених зобов`язань, то колегія суддів не приймає їх до уваги. На підтвердження цих обставин позивачкою не надано суду будь-яких доказів про наявність інших кредитних зобов`язань в ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», які не виконані та в рахунок яких нею помилково були перераховані ці кошти.

Відтак, доводи позивача щодо не отримання кредитних коштів є неспроможними.

Аналогічно не заслуговують на увагу і твердження ОСОБА_1 щодо порушення під час укладення оспорюваного договору норм Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до положень ст. 3 цього закону він не поширюється на: договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця; кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору.

Згідно пунктів 1.1., 1.4. оспорюваного договору сума кредиту становить 4000,00 грн та надається строком на 30 днів. А отже, дія Закону України «Про споживче кредитування» не поширюється на укладений між сторонами договір про надання фінансового кредиту №561773 від 20 січня 2019 року та пов`язані з ним спірні правовідносини.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Статтею 61 Конституції України визначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Як передбачено у п.4.4. договору у випадку прострочення повернення суми кредиту за користування кредитом клієнт зобов`язаний сплатити товариству: пеню в розмірі 3% від суми кредиту за кожний день прострочення, починаючи з 4 дня прострочення. Строк нарахування пені не може перевищувати 90 днів (п.4.4.1.); на 4 день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 150 грн (п.4.4.2.); на 30 день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 300 грн (п.4.4.3.); на 90 день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 500 грн (п.4.4.4).

Відповідно до частини 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що порядок обрахування неустойки, закріплений у п. 4.4. спірного договору передбачає можливість нарахування непропорційно великої суми компенсації у порівнянні з розміром основного боргу. Таким чином, не відповідає засадам добросовісності та розумності, і є несправедливим.

Відтак, в силу частини 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підстави для визнання пункту 4.4. договору про надання фінансового кредиту №561773 від 20 січня 2019 року недійсним.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому не може вважатися законним та обґрунтованим. А отже, підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За положеннями статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Згідно платіжного доручення від 4 липня 2019 року N 1201 ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 152,60 грн (а.с.49).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу товариством подано суду: додаткову угоду №2 до договору про надання правничої допомоги від 18 липня 2019 року, акт виконаних робіт від 4 вересня 2019 року та платіжне доручення №1827 від 11 вересня 2019 року про оплату за виконання послуг адвокатом коштів у розмірі 4 000,00 грн.

Враховуючи, що при вирішенні питання судових витрат вимогу пропорційності щодо вимог позову та апеляційної скарги встановити неможливо, звільнення позивача від сплати судового збору відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», з ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» підлягає стягненню у дохід держави 384,20 грн судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції (768,40 грн /2). За рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, товариству необхідно компенсувати 576,30 грн судового збору за подання апеляційної скарги (1 152,60 грн/2).

Разом з тим, враховуючи положення частини 10 статті 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір компенсації ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судових витрат до 192,10 грн (576,30 - 384,20). Відтак, сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Відповідно із ОСОБА_1 на користь ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» необхідно стягнути 2 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 25 квітня 2019 року дану справу визнано як малозначну.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 18 червня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним п.4.4. договору про надання фінансового кредиту №561773, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 20 січня 2019 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» (місце знаходження: 03062, м.Київ, проспект Перемоги, 90-А, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 41078230) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судові витрати в розмірі 192,10 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» (місце знаходження: 03062, м.Київ, проспект Перемоги, 90-А, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 41078230) 2 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 30 вересня 2019 року