Постанова

Іменем України

07 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 272/716/15-ц

провадження № 61-5619св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 17 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Гансецької І. А., Кочетова Л. Г.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання об`єктами спільної сумісної власності подружжя - нерухомого майна: незданого в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку, земельної ділянки та поділ їх в натурі.

Позовна заява мотивована тим, що під час шлюбу з відповідачем у 2004-2007 роках вони збудували спірне домоволодіння, в подальшому сільська рада надала відповідачу земельну ділянку для його обслуговування, яка ним приватизована. Шлюб між ними розірвано, поділити майно добровільно неможливо.

Позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя - житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1330 га по АДРЕСА_1 . Під час розгляду справи позивач змінила позовні вимоги і остаточно просила визнати спільною сумісною власністю подружжя об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок та господарські будівлі по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1330 га, визнати за сторонами право власності на 1/2 частку майна за кожним і поділити майно в натурі. Після проведення судової будівельно-технічної експертизи уточнила, що просить здійснити поділ за варіантом № 3 (співвласник 1).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 07 вересня 2016 року у позові відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що для визнання роздільного майна спільним майном подружжя необхідно, щоб вартість роздільного майна в період шлюбу збільшилася істотно. Ця обставина має вирішальне значення. Так, згідно висновку судово-технічної та земельно-технічної експертизи від 08 лютого 2016 року вартість садиби становить 480 900,00 грн, вартість коробки становить 207 032,00 грн. Таким чином, вартість поліпшень за час спільного проживання становить 273 868,00 грн, тобто в разі розподілу позивач отримає 136 934,00 грн. Зазначена сума вартості будматеріалів та робіт при загальній вартості садиби 480 900,00 грн неможливо вважати істотною та такою, що дає можливість визнати спірну садибу об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Земельна ділянка була приватизована відповідачем, а тому у відповідності з статті 57 СК України є його особистою власністю.

В позовній заяві позивачем зазначено, що на отримання компенсації вона не згодна, тому суд питання щодо присудження позивачу компенсації не обговорював. Стосовно доводів позивача про її право та право їхньої неповнолітньої дитини на житло, суд зазначає, що зазначені правовідносини вирішуються в порядку, передбаченому нормами ЖК України та таких позовних вимог позивачем заявлено не було.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 17 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 07 вересня 2016 року і ухвалено нове рішення.

Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок та господарські будівлі по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1330 га, кадастровий номер :01:003:0086.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним на об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок та господарські будівлі по АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,1330 га, кадастровий номер :01:003:0086.

Поділено об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок та господарські будівлі по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1330 га, кадастровий номер :01:003:0086 в натурі за варіантом № 3 висновку судової будівельно-технічної експертизи № 253/02-2016 від 08 лютого 2016 року.

Виділено в натурі ОСОБА_1 житлову кімнату 1-8 площею 16,4 кв. м, житлову кімнату 1-6 площею 12 кв. м, частину житлової кімнати 1-5-1 площею 16,2 кв. м, кухню площею 11,1 кв. м, коридор площею 7,4 кв. м, відкриту веранду, частину сараю Б-1(1), погріб загальною вартістю 250 539,00 грн, що становить 52/100 ідеальної частки.

Виділено в натурі ОСОБА_1 згідно додатку № 8 до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 253/02-2016 від 08 лютого 2016 року земельні ділянки площею 226,2 кв. м та 438,8 кв. м.

Виділено в натурі ОСОБА_2 житлову кімнату 1-7 площею 21,2 кв. м, частину житлової кімнати 1-5-2 площею 21,1 кв. м, ванну площею 6,1 кв. м, туалет площею 0,8 кв. м, гараж І, коридор ІІ, вбиральню В-1, частину сараю Б-1(2) загальною вартістю 230 361,00 грн, що становить 48/100 ідеальних часток.

Виділено в натурі ОСОБА_2 згідно додатку № 8 до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 253/02-2016 від 08 лютого 2016 року земельну ділянку площею 665 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за відступ від частки в розмірі 10 089,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 5 206,20 грн та витрати по оплаті судової експертизи в розмірі 7 212,80 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову суперечить нормам матеріального закону та не узгоджується з усталеною судовою практикою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасуватиі залишити в силі рішення першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 272/716/15-ц і витребувано її з Андрушівського районного суду Житомирської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

04 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не з`ясовано обставини, які мають значення для справи, зроблено висновки, які не відповідають матеріалам справи. Апеляційній суд вийшов поза межі апеляційної скарги та позовних вимог.

Апеляційним судом не взято до уваги, що згідно висновку судово-технічної та земельно-технічної експертизи від 08 лютого 2016 року вартість садиби становить 480 900,00 грн, вартість коробки становить 207 032,00 грн. Тобто вартість поліпшень за час спільного проживання становить 273 868,00 грн, що дає підстави про неможливість визнати майно спільною сумісною власністю, так як каркас (коробка) та дах були придбані батьком відповідача.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали заперечення (відзиву) на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що з 29 червня 2002 року по 21 травня 2013 року сторони перебували у шлюбі. За даними будівельного паспорту та технічного паспорту, оформлених на ім`я ОСОБА_2 , у 2004-2007 роках на АДРЕСА_1 збудований житловий будинок із господарськими спорудами (т.1 а.с. 56-65, 111-116).

Рішенням Гальчинської сільської ради Андрушівського району Житомирської областівід 31 липня 2003 року ОСОБА_2 для будівництва виділена земельна ділянка площею 0,12 га. Рішенням Гальчинської сільської ради Андрушівського району Житомирської областівід 05 вересня 2012 року затверджена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1330 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (т.2 а.с. 51). 06 грудня 2012 року ОСОБА_2 виданий державний акт.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 253/02-2016 від 08 лютого 2016 року ступінь будівельної готовності спірного житлового будинку становить 93%, господарських будівель та споруд - 100%, поділ домоволодіння в натурі можливий (т.1 а.с. 203-239).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності (частина перша статті 66 СК України).

Вирішуючи спір, суди встановили відсутність між сторонами будь-яких угод щодо добровільного поділу майна, набутого ними за час перебування у шлюбі.

Згідно частини четвертої статті 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Отже, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом одного з подружжя, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач не надав доказів на підтвердження того, що домоволодіння збудоване за його особисті кошти, а не за спільні кошти подружжя.

Доводи відповідача щодо придбання його батьком ОСОБА_4 у ОСОБА_5 недобудованого будинку не можуть бути взяті до уваги. Акт депутата від 22 вересня 2015 року та показання свідків не є належними та допустимими доказами для визнання права власності на зазначений об'єкт за ОСОБА_2 . За повідомленням Гальчинської сільської ради відсутня інформація щодо того, що виділена ОСОБА_5 у 1992 році земельна ділянка площею 0,15 га та надана у 2003 році ОСОБА_2 земельна ділянка для будівництва площею 0,12 га є однією і тією ж земельною ділянкою.

Відповідно до статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводиться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження суду апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська