Житомирський апеляційний суд
Справа №285/1613/19 Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О.
Категорія 18 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г. С., Миніч Т. І.,

за участю секретаря Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №285/1613/19 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Укрсоцбанк», державного реєстратора відділу державної реєстрації Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області Калініченко Тетяни Василівни про визнання та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Літвин О.О., в м. Новограді-Волинському,

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення і запис № 45928614 від 13.03.2019 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 за акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі АТ «Укрсоцбанк», Банк). Позовні вимоги мотивувала тим, що 04.04.2008 між нею та Банком було укладено кредитний договір про надання їй кредиту в розмірі 55 000 доларів США, на забезпечення виконання якого, того ж дня, між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є належна їй на праві власності вищевказана квартира АДРЕСА_1 . Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 03.12.2014, яке набрало законної сили, стягнуто з неї на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 093 408,91 грн. 07 березня 2019 року державний реєстратор зареєстрував за АТ «Укрсоцбанк» право власності на вказану квартиру. Зазначала, що вказане рішення є незаконним, оскільки державним реєстратором не враховано, що спірна квартира не може бути відчужена без її згоди відповідно до вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів і іноземній валюті» та без попередньої згоди органу опіки і піклування, так як, у квартирі зареєстрована її малолітня дитина. Окрім того, державний реєстратор вчинив оскаржуване рішення всупереч наявності спору щодо суми заборгованості, яка була нарахована Банком одноособово та у порушення вимог ст.37 Закону України «Про іпотеку» з огляду на відсутність окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 серпня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у якій просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Оскаржуване судове рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права. При вирішенні спору, судом першої інстанції не було взято до уваги , що позасудова передача предмету іпотеки у власність іпотекодержателя за умовами укладеного між сторонами договору іпотеки здійснюється лише у добровільному порядку та за згодою сторін на підставі укладеного окремого договору. Також судом не було взято до уваги заборони, встановленої ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.04.2008 між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 287/1-603, за умовами якого, Банк надав позичальнику кредит у розмірі 55 000 доларів США зі сплатою 13% річних та строком повернення кредиту - 03.04.2028 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору, 04.04.2008 між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №1, предметом якого є належна останній, на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.2008 квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 03.12.2014 було частково задоволено позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 та стягнуто із останньої на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 093 408,91 грн.

13 березня 2019 року», АТ «Укрсоцбанк» реалізуючи своє право іпотекодавця, звернуло стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , зареєструвавши за собою право власності на вказану квартиру, номер запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 45928614.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» ( в редакції, що діяла на час укладення іпотечного договору) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки був погоджений сторонами в Договорі іпотеки № 1 від 04 квітня 2008 року.

Пункт 2.4.4 вищезазначеного договору іпотеки передбачає, що іпотекодержатель має право у разі невиконання іпотекодавцем хоча б одного із своїх обов`язків, встановлених згідно п.п.2.1.1. - 2.1.10 цього договору, вимагати дострокового виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, у разі його невиконання - задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За п. 3.1. договору іпотеки у разі порушення іпотекодавцем умов, визначених п.п.2.1.1. - 2.1.10. цього договору, іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку визначеному п. 2.4.4. цього договору.

Відповідно до п.п.4.5, 4.5.3 договору іпотеки № 1 від 04 квітня 2008 року, іпотекодавець за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку».

За таких обставин, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

21 березня 2018 року ОСОБА_1 листом з рекомендованим повідомленням було направлено повідомлення №1002 в якому зазначена вимога про виконання зобов`язань за кредитним договором, розмір яких визначений станом на 15 лютого 2018 року із застереженням, що у разі не погашення заборгованості за кредитним договором банком/іпотекодержателем буде звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Зазначене повідомлення було отримане ОСОБА_1 30.03.2018, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення.

Однак, ОСОБА_1 відмовилася виконувати повідомлення банку, про що повідомила банк листом 16 квітня 2018 року.

Відповідно до ч.5 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

За висновком про вартість майна складеного ТОВ «Бізнес АССІСТ» 28 лютого 2019 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , складає 624 066 грн 00 коп.

Згідно довідки-розрахунку заборгованість за кредитним договором № 287/1-603 від 04.04.2008 станом на 15 лютого 2018 року складала 126 382, 96 дол. США, що еквівалентно 3 368 707 грн 72 коп.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 не виконувала вз`яті на себе зобов`язання за кредитним договором, а тому у АТ`Укрсоцбанк» виникло право вимагати повернення кредиту та сплати інших передбачених договором платежів, у тому числі і звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом переходу права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі пункту 4.5.3 іпотечного договору №1 від 04 квітня 2008 року, укладеного між позивачкою та банком.

Обґрунтованим є також висновок суду першої інстанції про відхилення доводів позивачки про те, що державною реєстрацією права власності на предмет іпотеки за банком порушені права її малолітньої дитини, яка на момент відчуження квартири була зареєстрована та проживала у спірній квартири, оскільки на момент укладення договору іпотеки - 04.04.2008, у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було відсутнє майнове право (право користування) спірною квартирою. Окрім того, стягнення на предмет іпотеки, а саме спірну квартиру, було звернуто у позасудовому порядку, квартира не була відчужена за правочином.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що не є підставою для задоволення позовних вимог і положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки за спірним договором від 01 квітня 2008 року, укладеним між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , нерухоме майно не відчужувалось. Вимоги указаного Закону розповсюджуються на примусову реалізацію майна, а стягнення на предмет іпотеки було звернуто у позасудовому порядку у відповідності до умов іпотечного застереження, добровільно погодженого сторонами при укладенні іпотечного договору від 04 квітня 2008 року.

Крім того, суд першої інстанції правильно відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що рішення про державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на її квартиру, може призвести до подвійного стягнення з останньої заборгованості по кредитному договору з наступних підстав.

Так, наявність рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором у непогашеній частині заборгованості, оскільки застосування кредитором іншого законного способу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягнення заборгованості.

Зазначена позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №21/107/15-г (провадження №12-117гс18) від 18 вересня 2018 року, постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року, справа №761/31346/13-ц (провадження №61-3691св18).

Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року, в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 25 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді