Провадження № 2/331/997/2019
Справа № 331/1691/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2019 рокум. Запоріжжя

Жовтневий районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого-судді Скользнєвої Н.Г. розглянувши заяву ОСОБА_1 (місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) в особі представника ОСОБА_2 , про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В:

17 квітня 2019 року в провадження Жовтневого районного суду міста Запоріжжя на розгляд надійшла позовна заява ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення процентів та інфляційних збитків за користування безпідставно набутою грошовою сумою в розмірі 403258,74 грн.

25 вересня 2019 року позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просить суд в якості забезпечення позову накласти арешт на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 », що належить на праві власності ОСОБА_3 ; заборонити суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії щодо реєстрації переходу права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 ».

Позивач вказує, що забезпечення позову, запропонованим ним шляхом обумовлено необхідністю забезпечення цілей виконання майбутнього рішення, ухваленого судом по зазначеній справі, а також забезпеченням реальною можливістю захистити його порушені права. Додатково зазначає, що незабезпечення позову призведе до того, що належне відповідачу майно може бути перереєстроване та надалі продане з метою уникнення фактичного виконання рішення суду, що суттєво ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду.

Вивчивши доводи заяви про забезпечення позову, матеріали справи, суд вважає заяву позивача такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 Цивільного процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Згідно із ч. 2 ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позов, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Суд відзначає, що відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України при розгляді справи № 6-2552цс16 у постанові від 18 січня 2017 року, яка є обов`язковою для усіх суб`єктів правозастосування судів України.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі"Пантелеєнко проти України"зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі"Дорани проти Ірландії"Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи"Каіч та інші проти Хорватії"(рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2004 року по справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Як вбачається із позову та підтверджується доданими документами, 20 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу № 1 від 20.12.2007.

Згідно з умовами Попереднього договору, Позивач з Відповідачем у подальшому зобов`язалися укласти договір Купівлі-продажу, предметом якого є нерухоме майно, а саме 50 % одноповерхового будинку, згідно з технічним паспортом БТІ на базі відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », № 26 літ. 0-1 загальною площею 72, 8 кв. м., вартістю: 309 500, 00 грн.

На виконання вищевказаної умови, 10 лютого 2009 року Позивачем було передано Відповідачу грошові кошти у сумі 278 550, 00 грн., що було зафіксовано розпискою від 10.02.2009.

Проте, Відповідачем було порушено зазначені вище умови договору з передачі Позивачу об`єкту нерухомості.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2013 року по справі № 331/326/13-ц позов ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_3 278 550,00 грн. безпідставно набутих грошових коштів було задоволено.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів справи Відповідачем станом на момент подачі позовної заяви, ані безпідставно набуті грошові кошти, ані проценти за користування безпідставно набутою грошовою сумою Позивачу повернуті не були.

З огляду на вищенаведене та беручи до уваги те, що між сторонами дійсно виник спір про стягнення заборгованості, ціна позову становить 403 258,74 грн., позивачем обґрунтовано наведено припущення про те, що відчуження відповідачем майна, яке належить останній виключить можливість в майбутньому виконати рішення суду шляхом забезпечення виконання боргових зобов`язань за рахунок майна відповідача, в разі ухвалення судом рішення на користь позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 », що належить на праві власності ОСОБА_3 , до набрання рішенням по справі законної сили, є необхідним для можливості виконання рішення суду по справі про стягнення процентів за користування безпідставно набутою грошовою сумою в розмірі 403 258,74 грн.

Окрім того, суд вважає, що наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових правна нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 116431387 від 06.03.2018 року ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, згідно з згаданою вище Інформаційною довідкою у ОСОБА_3 відсутнє будь-яке інше майно, яким можливо було у разі задоволення даного позову забезпечити його реальне виконання. Натомість, на переконання суду відмова у забезпечені позову шляхом накладання арешту на зазначений вище будинок, враховуючи недобросовісну поведінку ОСОБА_3 з приводу не виконання нею судових рішень, фактично призведе до унеможливлення виконання рішення суду, в разі ухвалення його судом на користь Позивача.

До того ж відповідно до вищенаведеної Інформаційної довідки в реєстрі прав власності на нерухоме майно зареєстровано обтяження на це майно, зокрема, ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 18.12.2012 по справі № 0810/7322/12 накладено арешт на даний житловий будинок. На думку суду вказані обставини, враховуючи час накладання арешту, свідчать про те, що підстави за яких було накладений такий арешт по сьогоднішній день не відпали, що у свою чергу також вказує на необхідність забезпечення позову.

Суд також бере до уваги той факт, що ОСОБА_3 протягом досить тривалого часу добровільно не виконує договірні зобов`язання та судові рішення в частині повернення безпідставно набутих грошових коштів та процентів за користування ними на загальну суму 408 586,20 грн., внаслідок чого ОСОБА_1 понад дев`ять років змушений очікувати повернення безпідставно набутих ОСОБА_3 грошових коштів.

Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій.

Будь-які права інших осіб, що не є учасниками даного судового процесу, не порушуються у звязку із вжиттям такого заходу.

Одночасно суд приходить к висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню в частині оголошення заборони відчуження житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки арешт зазначеного нерухомого майна, на думку суду, в повній мірі забезпечить можливість виконання рішення суду в майбутньому, якщо таке рішення буде ухвалено на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 151-153 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 (місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) в особі представника ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Накласти арешт на нерухоме майно ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3 , ІПН: НОМЕР_2 ) житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 », до набрання рішенням законної сили.

В решті вимог відмовити.

Виконання ухвали доручити Олександрівському відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (місцезнаходження: 69002, м. Запоріжжя, вул.. Залізнична, буд. № 9 «а»).

Ухвала набирає законної сили з моменту винесення та підлягає негайному виконанню.

Повний текст ухвали складено 26 вересня 2019 року.

Копію ухвали суду направити учасникам справи в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області в 15-денний строк з дня складення повного тексту ухвали суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Строк пред`явлення ухвали до виконання три роки з дня її винесення.

Дата видачі ухвали 26 вересня 2019 року.

Суддя: Н.Г.Скользнєва

26.09.2019