Справа № 703/5300/15-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Кирилюк Н.А.

з секретарем судового засідання Кочетковою І.В.,

розглянувши подання державного виконавця відділу примусового виконання рішення Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вельган О.В. про тимчасове обмеження права виїзду ОСОБА_1 за межі України,

встановив:

Державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Вельган О.В. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження права виїзду ОСОБА_1 за межі України.

В обґрунтування подання зазначив, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень перебуває виконавче провадження № 49959914 з виконання виконавчого листа Смілянського міськрайонного суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

В ході виконання рішення суду державним виконавцем було накладено арешт на нерухоме та рухоме майно боржника, встановлено обсяг належного їй майна, оголошено в розшук транспортні засоби та проведено інші дії для виконання рішення суду.

Посилаючись на те, що боржник добровільно рішення не виконує, державний виконавець Вельган О.В. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження права ОСОБА_1 на виїзд за межі України.

На розгляд подання державний виконавець не з`явився, просив розглядати справу у його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

14 січня 2016 року Смілянським міськрайонним судом Черкаської області видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 351787,70 доларів США, що еквівалентно 7749883 грн. 10 коп. та судовий збір у сумі 116248 грн. 25 коп., а всього 7866131 грн. 35 коп.

На виконання цього виконавчого листа постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Черкаській області Яжук С.С. від 26 січня 2016 року було відкрито виконавче провадження № 49959914.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У відповідності з ч. 1 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Як вбачається з ч. 3 наведеної статті суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Аналогічні норми містяться і в п. 5 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», у відповідності з якими право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404 - VII державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням про стягнення періодичних платежів.

За змістом п. 3 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» підставою для звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є доведення факту зловживання боржником процесуальними правами чи невиконання обов`язків.

Судом встановлено, що державний виконавець провів ряд необхідних і передбачених законом дій, спрямованих на виконання рішення суду.

Так, постановою державного виконавця від 01 лютого 2016 року було накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження; постановою від 26 квітня 2016 року оголошено розшук належних їй транспортних засобів та здійснено ряд дій по встановленню місцезнаходження цього майна.

Державним виконавцем також було здійснено вихід за місцем проживання боржника та проведено опис належного ОСОБА_1 рухомого майна з подальшим накладенням на нього арешту.

Державним виконавцем вживалися заходи щодо виклику боржника до відділу державної виконавчої служби з метою здійснення виконавчих дій, а саме здійснювалися виїзди по її місцю проживання ( АДРЕСА_1 ), що підтверджується актами державного виконавця від 11 лютого 2016 року, 10 листопада 2016 року, 16 листопада 2017 року, 07 вересня 2018 року, 07 грудня 2018 року. З наведених актів встановлено, що в переважній більшості вона була відсутня за місцем проживання, однак в разі її наявності, вона відмовлялась відкривати двері.

З наведеного суд робить висновок, що ОСОБА_1 була обізнана про здійснення примусового виконання рішення суду про стягнення з неї боргу на користь ПАТ КБ «Приватбанк», підтвердженням чого також є написана нею власноручно розписка з поясненнями щодо місцезнаходження належного їй майна.

У відповідності з ч.1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з мотивувальною частиною рішення Конституційного Суду України від 30.06.2009 р. № 16-рп/2009 виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Виходячи з того, що Україна є правовою державою, обов`язковість виконання судових рішень є обов`язковою гарантією, дотримання якої є визначальним для утвердження авторитету України.

Таким чином, рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання та має бути виконане.

У відповідності із ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди також застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до практики Європейського Суду право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, п.40).

Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40; рішення у справі «Бурдов проти Росії», заява № 59498/00, п. 34, ЕСНR 2002-ІII, та рішення від 6 березня 2003 року у справі «Ясюнієне проти Литви», заява № 41510/98, п. 27).

Враховуючи наведене, суд зазначає, що принцип обов`язковості судових рішень, як один з визначальних принципів здійснення правосуддя в Україні, полягає в обов`язковому виконанні на всій території України судових рішень, що набрали законної сили, а також у встановлені відповідальності за невиконання таких рішень.

В судовому засіданні встановлено, що боржник на момент звернення державного виконавця до суду із заявою про обмеження у праві виїзду за кордон, будучи ознайомленим із тим, що здійснюється примусове виконання рішення суду про стягнення з неї боргу на виклики до державної виконавчої служби не з`являється, не вживає заходів щодо виконання зобов`язань, покладених на неї рішенням суду, тим самим свідомо ухиляється від виконання покладених на неї зобов`язань.

Невиконання боржником судового рішення, що набрало законної сили, може свідчити про порушення права особи, гарантованих пунктом 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Враховуючи наведене, суд вважає подання державного виконавця обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення.

При цьому, суд враховує, що згідно з довідкою адміністрації Держприкордонслужби від 14 березня 2018 року ОСОБА_1 неодноразово перетинала кордон в 2016-2017 роках.

На підставі наведеного, керуючись ст. 260, 261, 441 ЦПК України ,

постановив:

Подання державного виконавця відділу примусового виконання рішення Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вельган О.В. задовольнити повністю.

Встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительки АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 до погашення нею заборгованості в межах виконавчого провадження № 49959914 без вилучення паспорта для виїзду за кордон.

Виконання даної ухвали покласти на Державну прикордонну службу України.

Ухвала може бути оскаржена в Черкаський апеляційний суд через Смілянський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 01 жовтня 2019 року.

Головуючий : Н.А. Кирилюк