Постанова

Іменем України

07 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 200/19013/14-ц

провадження № 61-38391св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Якуба Олена Анатоліївна, ОСОБА_7 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2017 року у складі судді Єлісєєвої Т. Ю. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , про визнання права спільної сумісної власності на майно.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 1991 року він проживав із ОСОБА_2 однією сім`єю, вели спільне господарство, разом виховували її дітей. У період ведення спільного господарства вони побудували будинок із господарськими спорудами на АДРЕСА_1 та приватизували земельну ділянку за цією ж адресою, площею 624 кв. м. Будівництво вони закінчили у 1994 році, будинок зареєстрували за відповідачем, а 13 грудня 1994 року він зареєстрував у ньому своє місце проживання.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати за ним та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на домоволодіння, яке складається із: житлового будинку літ. «А-2», площею 255,7 кв. м, сараю «літ. В», навісу літ. «Б», вольєру літ. «Г», сараїв літ. «Д, Е, З», навісу літ. «И», споруд «1-7», та на земельну ділянку, площею 624 кв. м, кадастровий номер :02:345:0001, розташовані на АДРЕСА_1 , а також на будинок загальною площею 160,8 кв. м, житловою площею 86,6 кв. м.

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Якуба О. А., ОСОБА_7., ОСОБА_3., про визнання договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки недійсними.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він і ОСОБА_2 у період ведення спільного господарства за спільні кошти збудували домоволодіння, розташоване на АДРЕСА_1 , яке складається із житлового будинку літ. «А-2», площею 255,7 кв. м, сараю літ. «В», навісу літ. «Б», вольєру літ. «Г», сараїв літ. «Д, Е, З», навісу літ. «И», споруд «1-7», та придбали земельну ділянку, площею 624 кв. м, кадастровий номер :02:345:0001, за цією ж адресою. У 2009 році він разом із ОСОБА_2 взяли у борг у ОСОБА_9 грошові кошти у розмірі 20 000,00 дол. США. В обумовлений строк він та відповідач не змогли повернути борг ОСОБА_9 , який наполягав на поверненні боргу та процентів за користування грошовими коштами. Під психологічним впливом на ОСОБА_2 , ОСОБА_9 вимагав переоформити домоволодіння на АДРЕСА_1 на свого сина ОСОБА_6 . При цьому їм пообіцяли, що зростання відсотків припиниться та після переоформлення домоволодіння буде продаватись спільно для повного розрахунку з боргами. Він був категорично проти переоформлення домоволодіння на ОСОБА_6 , але згодом йому стало відомо, що відповідач, під впливом тяжких обставин, 25 листопада 2011 року уклала договори купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки із ОСОБА_6 , без його згоди. У цих договорах зазначено, що майно є особистою власністю ОСОБА_2 , що не відповідає дійсності. Спірне майно вони з ОСОБА_2 набули сумісно під час спільного проживання однією сім`єю та за спільні кошти подружжя. Факт проживання однією сім`єю та знаходження у шлюбних відносинах встановлено рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили. Укладання ОСОБА_2 договорів купівлі-продажу грубо порушують його права та інтереси, як співвласника спірного майна.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати договори купівлі-продажу домоволодіння, яке складається із: житлового будинку літ. «А-2», площею 255,7 кв. м, сараю літ. «В», навісу літ. «Б», вольєру літ. «Г», сараїв літ. «Д, Е, З», навісу літ. «И», споруд «1-7», та земельної ділянки, площею 624 кв. м, кадастровий номер :02:345:0001, розташованих на АДРЕСА_1 та укладених 25 листопада 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , недійсними.

Вказані позовні заяви об`єднано в одне провадження.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2017 року у задоволенні позовів ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовів, суд першої інстанції виходив із того, що будинок, на який надано дозвіл ОСОБА_2 на будівництво, та домоволодіння, яке позивач вважає спільним сумісним майном із ОСОБА_2 , є різним майном. Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання права спільної сумісної власності на домоволодіння на АДРЕСА_1 , жодним чином не стосуються надання дозволу ОСОБА_2 на будівництво будинку на АДРЕСА_1 . Іншої документації та доводів, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , у період із 1992 року, тобто з моменту придбання ОСОБА_2 у власність, до 1994 року набуло змін або є новоствореним, позивач суду не надав, щоб надавало можливість суду встановити факт створення сторонами домоволодіння на АДРЕСА_1 , внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, та надати спірному майну правовий статус спільної сумісної власності, тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити з підстав недоведеності позивачем того, що домоволодіння на АДРЕСА_1 , є новоствореним за участю ОСОБА_1 . Позовні вимоги щодо визнання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_2 набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі безоплатної передачі у власність за рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 22 січня 1998 року № 130, що є її особистою приватною власністю та до цього майна не може бути застосований правовий статус майна, як спільна сумісна власність подружжя.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не надав суду доказів, які підтверджують створення сторонами домоволодіння по АДРЕСА_1 внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку на підставі безоплатної передачі у власність за рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 22 січня 1998 року № 130, що є її особистою приватною власністю. Відсутність згоди ОСОБА_1 на укладення договору купівлі-продажу майна, що зареєстровано на праві власності за ОСОБА_2 , не є підставою для визнання такого правочину недійсним, оскільки позивач та ОСОБА_2 у посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О. А. 06 листопада 2008 року та 25 листопада 2011 року заявах зазначили, що майно, яке є предметом договору купівлі-продажу не є спільною сумісною власністю, та що ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_1 не перебувають у шлюбі.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У червні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2017рокута постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що у зв`язку з тим, що в діях осіб із фальсифікації клопотання та протоколу судового засідання є склад злочину, ним подана заява про притягнення винних до кримінальної відповідальності в суд та в поліцію, так як все це виконано з відома та згоди судді, та учасників процесу. Суддя Єлісеєва Т. Ю. об`єднала дві справи в одну під № 200/19013/14-ц, a справу № 200/20659/14-ц виводить із поля зору, тому що в цій справі скоєний злочин. Суддя Єлісеєва Т. Ю., наперед призначила власників спірного майна, а саме, «підставного покупця» ОСОБА_10 та його дружину ОСОБА_8 , стверджуючи що саме їм належить це майно, не звертаючи уваги на те, що до цього часу не завершено досудове слідство у кримінальному провадженні № 0000444, де ОСОБА_3 є співучасником.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 18 листопада 1997 року, ОСОБА_2 є власником у цілому житлового будинку на АДРЕСА_1 на підставі рішення Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів від 22 серпня 1997 року № 492 та 19 вересня 1997 року. Це свідоцтво видане замість договору купівлі-продажу від 11 грудня 1992 року.

Згідно з державним актом на право приватної власності на землю Серії ДП № 2009, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 0,0624 га за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі безоплатної передачі у власність за рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 22 січня 1998 року № 130.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2013 року у справі № 200/1147/13ц, встановлено факт проживання однією сім`єю без укладення шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із березня 1991 року.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 26 червня 1992 року № 876/1, за заявою ОСОБА_2 , їй передано у власність квартиру АДРЕСА_2 .

У довідці від 26 січня 1993 року, виданій Виконавчим комітетом Бабушкінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області Житлово-експлуатаційним об`єднанням, зазначено, що ОСОБА_2 продано квартири АДРЕСА_3 та не заперечується будівництво будинку на АДРЕСА_1 , замість існуючого аварійного.

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округуЯкубою О. А. від 25 листопада 2011 року, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_6 купив домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складається із: будинку літ. «А-2», площею 255,7 кв. м, сараю літ. «В», навісу літ. «Б», вольєру літ. «Г», сараїв літ. «Д, Е, З», навісу літ. «И», споруд «1-7».

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки, площею 624 кв. м, кадастровий номер :02:345:0001, розташованої на АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О. А. від 25 листопада 2011 року, ОСОБА_2 продала ОСОБА_6 земельну ділянку.

Відповідно до заяв ОСОБА_1 від 06 листопада 2008 року та ОСОБА_2 від 25 листопада 2011 року, які адресовані приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округуЯкубі О. А., ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не перебувають у шлюбі. У заяві ОСОБА_2 додатково зазначено, що майно, яке є предметом цього договору не є спільною сумісною власністю.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскількийдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

З урахуванням внесення змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому лише у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що земельна ділянка площею 624 кв. м, кадастровий номер :02:345:0001, розташована на АДРЕСА_1 , належала на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 внаслідок приватизації, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що ця земельна ділянка не може бути об`єктом спільної сумісної власності, а отже, відповідач мала право відчужувати її без згоди ОСОБА_1 .

При цьому правильними є висновки суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання за ним та ОСОБА_2 права спільної сумісної власності на домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_1 , та визнання недійсним договору купівлі-продажу від 25 листопада 2011 року про відчуження цього домоволодіння, з огляду на таке.

Судами установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перебували у зареєстрованому шлюбі, проте рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2013 року у справі № 200/1147/13ц, встановлено факт проживання однією сім`єю без укладення шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із березня 1991 року.

Тобто суд, установив факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період до 01 січня 2004 року, що не передбачено Кодексом законів про шлюб та сім`ю України.

Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК Українита ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Разом з тим, оскільки рішення суду про встановлення такого факту набрало законної сили та є преюдиційним для розгляду цієї справи, то суд вважає, що порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час такого набуття, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити із того, що відповідно до чинного законодавства спільною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункти 1, 2 статті 17, стаття 18 Закону України «Про власність»), тощо.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 22 КпШС Українимайно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України.

Конструкція норми статті 22 КпШС Українита статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Визначаючи правовий статус житла як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, відповідно до встановлених фактичних обставин справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач як на підставу своїх вимог про визнання спірного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя не надав суду жодного належного та допустимого доказу про те, що сторони за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за спільні кошти придбали цей будинок. Позивач та ОСОБА_2 у нотаріально посвідчених заявах зазначили, що домоволодіння не є спільною сумісною власністю, а ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не перебувають у шлюбі.

З урахуванням викладеного, правильними є висновки судів про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог ОСОБА_11

Твердження заявника про те, що суддя Єлісеєва Т. Ю. об`єднала дві справи в одну під № 200/19013/14-ц, a справу № 200/20659/14-ц виводить із поля зору, тому що в цій справі скоєний злочин, є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції розглянув позов ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на майно (унікальний № 200/19013/14-ц) та його позов про визнання договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки недійсними (унікальний № 200/20659/14-ц).

Посилання касаційної скарги на те, що суди попередніх інстанцій порушили його право на справедливий судовий розгляд, є безпідставними, оскільки наявність визначених ЦПК Українивимог щодо доведеності обставини, на які сторона у справі посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а також не згода із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже, не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними тим доводами, які були викладені в апеляційній скарзі та перевірялися судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду цього спору.

Таким чином, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2017рокута постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик