Провадження №2/756/1993/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року Оболонський районний суд м. Києва, в складі:

головуючого судді Луценко О.М.,

за участю секретаря Галелюк Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ « Автомобільна компанія Укртранс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди , -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс», в якому просить з урахуванням збільшення розміру позовних вимог стягнути з ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» заробітну плату у розмірі 31031,81 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 31017,00 грн., компенсацію з урахуванням індексації в розмірі 8094,18грн. та моральну шкоду в розмірі 17 000,00грн.

В обґрунтування позову зазначено, що з 03.10.2005 року вона була прийнята на роботу до відповідача на посаду диспетчера автоколони, а згодом на посаду інспектора по перед рейсовому та після рейсовому медичному огляду водіїв. В подальшому, 15.03.2018 року вона була звільнена з підприємства за згодою сторін. При звільненні та і на даний час їй не було виплачено заробітну плату в розмірі 31031,00 грн. 16.03.2018року вона була прийнята на роботу до відповідача. В подальшому, 31.07.2018 року вона була звільнена з підприємства за згодою сторін. При звільненні та і на даний час їй не було виплачено заробітну плату в розмірі 3002,64 грн.

Крім того, на день пред`явлення позову до суду сума середнього заробітку, який відповідач зобов`язаний сплатити на його користь за час затримки розрахунку складає суму в розмірі 31017,00 грн. За наведених підстав позивач просила суд задовольнити позов, стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 31031,81 гривень, а також середній заробіток за період затримки розрахунку в розмірі 31017,00 грн., компенсацію з урахуванням індексації в розмірі 8094,18грн. та моральну шкоду в розмірі 17 000,00грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав наведених в позові.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився про дату, місце та час повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. До судового засідання надав відзив, які міститься в матеріалах справи( а.с. 42-43).

Заслухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 03.10.2005 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ВАТ «Автомобільна компанія «Укртранс», яке з 30.03.2011 року перетворене за протоколом загальних зборів № 18 від 30.03.2011 р. в ПАТ АК «Укртранс» та в подальшому на ПрАТ «АК «Укртранс», - на посаду завідуючої спецмедпунктом (а.с.10).

Наказом ПАТ «АК «Укртранс» № 6-к від 15.03.2018 року, ОСОБА_1 було звільнено 15.03.2018 року з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с.10).

16.03.2018року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ПрАТ «АК «Укртранс». В подальшому, 31.07.2018 року вона була звільнена з підприємства за згодою сторін.

Відповідно до довідки ПрАТ «АК «Укртарнс» загальна сума заборгованості із виплати заробітної плати відповідача перед ОСОБА_1 становить суму в розмірі 31031,81 грн. Середньомісячна заробітна плата, складає суму в розмірі 31017,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В порушення норм чинного законодавства, відповідачем так і не виконано обов`язок щодо проведення розрахунку з позивачем при звільненні.

Враховуючи викладене, суд вважає позовна вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

В частині позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку суд встановив наступне.

Згідно із ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом достовірно встановлено, що за відповідачем рахується заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати при звільненні в сумі 31031,81 грн., а також надано позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 31017,00 грн., який здійснено у відповідності до встановлених законом вимог та правил.

Стороною відповідача в ході розгляду справи зазначений розрахунок не спростовано.

Однак, відповідачем ПрАТ Автомобільна компанія «Укртранс» подано суду письмовий відзив на позов відповідно до якого, останнім зазначено, що 17.03.2017 року та 25.04.2017 року державними виконавцями було накладено арешт на майно (кошти), що належать ПрАТ «АК «Укртранс», а тому вини відповідача у своєчасній не виплаті належних позивачу сум до стягнення немає.

Судом встановлено, що постановою головного державного виконавця від 16.03.2017 року було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно в межах суми звернення стягнення, а постановою головного державного виконавця від 25.04.2017 року, було накладено арешт на грошові кошти відповідача в межах суми звернення на стягнення.

Однак, суд звертає увагу сторони відповідача на те, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав про те, що аналіз змісту ст.ст. 116,117 КЗпП, дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченоїстаттею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31 травня 2017 року, №6-259цс17 від 13 березня 2017 року).

Аналогічні розяснення викладені і в п.20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Наявність арешту на рахунках та майні відповідача, що накладений постановами державних виконавців не виправдовує затримку розрахунку при звільненні.

До того ж відповідачем не надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, в межах якого було накладено арешт на грошові кошти, а також наявність/відсутність інших банківських рахунків.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем повністю доведені позовні вимоги, а відповідачем ці доводи та розрахунки позивача не спростовані, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку також є обґрунтованими та законними, у зв`язку з чим підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її заподіяла, за наявності її вини.

Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95" Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду N 5 від 25.05.2001) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивач загальну суму завданої ОСОБА_1 моральної шкоди оцінює в 17 000,00 грн., при цьому обґрунтовує її стражданнями яких зазнала у зв`язку із не виплатою заробітної плати.

Суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 206, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ « Автомобільна компанія Укртранс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» ( ) на користь ОСОБА_1 ( ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі у розмірі 31031,81гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» ( ) на користь ОСОБА_1 ( ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненніу розмірі 31017,00гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» ( ) на користь ОСОБА_1 ( ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) компенсацію у розмірі 8094,18гривень.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати в межах одного місяця.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» ( )на користь держави судовий збір у розмірі 1052грн. 14 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Оболонський районний суд м. Києва. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя О.М. Луценко