Єдиний унікальний номер судової справи: 487/1958/18
Провадження №22-ц/812/1301/19
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 вересня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Самчишиної Н.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Темникової В.І.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 Абакумова С.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного Миколаївського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Миколаївтурист» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та компенсації моральної шкоди, за апеляційною скаргою приватного Миколаївського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Миколаївтурист» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 01 березня 2019 року під головуванням судді Щербини С.В., у приміщенні цього суду, того ж дня о 12 год. 55 хв., повний текст якого складений 12 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом до приватного Миколаївського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Миколаївтурист» (далі ПрАТ «Миколаївтурист»), який обґрунтовувала наступним.

З 19 грудня 1994 року вона працювала на посаді бухгалтера у Відокремленому відділенні ПрАТ «Миколаївтурист» - Туристичний комплекс «Турист».

14 червня 2007 року її було переведено на посаду бухгалтера з обов`язками касира, а з 05 жовтня 2011 року вона займала посаду старшого бухгалтера.

Наказом № 79-к від 31 грудня 2017 року її було звільнено з посади у зв`язку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Однак, при звільненні виплата всіх сум, що їй належали, у строки визначені ст. 116 КЗпП України, відповідачем здійснена не була. Її вимога щодо виплати заборгованості по заробітній платі, яку відповідач отримав 27 березня 2018 року, залишена ним без відповіді. Не виплачені ці суми і до теперішнього часу.

Посилаючись на викладене та порушення цим її трудових прав, що завдало душевних страждань, позивач просила стягнути з ПрАТ «Миколаївтурист» на її користь заборгованість по заробітній платі за грудень 2017 року в розмірі 48 633 грн. 57 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2018 року по 11 квітня 2018 року в розмірі 19 495 грн. 95 коп. та 5 000 грн. моральної шкоди.

-2-

Згодом позивач збільшила позовні вимоги в частині розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню на її користь до 80 809 грн. 30 коп., тобто, за період з 01 січня 2018 року по 21 лютого 2019 року.

У відзиві на позовну заяву відповідач посилався на невірно розрахований позивачем середній заробіток виходячи з окладу 6 216 грн. 20 коп. за жовтень листопад 2017 року, тоді як її оклад за штатним розписом складав 4 300 грн. та мав розраховуватись за фактично відпрацьовані останні два місяці, якими є листопад грудень 2017 року, а також на необґрунтованість і недоведеність заподіяння позивачу моральної шкоди.

Крім того, вважав, що позивач подавши уточнену позовну заяву в частині збільшення розміру середнього заробітку після початку першого судового засідання справи, яка розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, порушив строки подачі такої заяви, що передбачені статтею 49 ЦПК України.

У відповіді на відзив позивач наполягала на правильності її розрахунку середнього заробітку.

У заперечення відповідач посилався на необґрунтованість відповіді на відзив позивача.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «Миколаївтурист» на користь ОСОБА_1 48 633 грн. 57 коп. заборгованості по заробітній платі.

Стягнуто з ПрАТ «Миколаївтурист» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2018 року по 21 лютого 2019 року в розмірі 80 809 грн. 30 коп.

Стягнуто з ПрАТ «Миколаївтурист» на користь ОСОБА_1 5 000 грн. компенсації моральної шкоди. Стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір 2 344 грн. 89 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в порушення статті 116 КЗпП України при звільненні позивачу не виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення на користь позивача заборгованості із заробітної плати з урахуванням вимог статті 117 КЗпП. Оскільки ПРАТ «Миколаївтурист» завдало моральної шкоди позивачу, суд стягнув на користь позивача її компенсацію у розмірі 5 000 грн.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Миколаївтурист», посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, просило його скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову. Апелянт зазначав, що судом не було надано жодної оцінки поданим відповідачем доказам.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

В судове засідання віповідач свого представника не направив, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового засідання.

Представник позивача - адвокат Абакумов С.М. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення в зв`язку із безпідставністю викладених у неї доводів, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2019 року - залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

-3-

Відповідно до ст.ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Судом встановлено, що з 19 грудня 1994 року ОСОБА_1 працювала на посаді бухгалтера у Відокремленому відділенні ПрАТ «Миколаївтурист» - Туристичний комплекс «Турист», з 14 червня 2007 року її було переведено на посаду бухгалтера з обов`язками касира, а з 05 жовтня 2011 року вона займала посаду старшого бухгалтера.

Наказом голови Правління ПрАТ «Миколаївтурист» позивача було звільнено з посади у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно довідки ПрАТ «Миколаївтурист» від 31 липня 2018 року № 80 заборгованість товариства перед ОСОБА_1 з виплати заробітної плати становила 48 633 грн. 57 коп.(а.с.73).

У відзиві на позовну заяву від 06 червня 2018 року відповідач не оспорював наявності заборгованості по заробітній платі, дату початку періоду розрахованого позивачем середнього заробітку за час затримки розрахунку (а.с. 46-47). Іншого відповідачем не надано. Лист позивача щодо виплати зазначених сум від 27 березня 2018 року, отриманий відповідачем того ж дня, залишений товариством без задоволення (а.с.25). Не було проведено остаточного розрахунку із позивачкою і на час розгляду справи судом.

За таких обставин, виходячи з приписів ст.ст. 47, 116 КЗпП України суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки нараховану, але не виплачену заробітну плату за грудень 2017 року в розмірі 48 633 грн. 57 коп.

Згідно статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

-4-

Суд дав належну оцінку наданим сторонами доказам і дійшов правильного висновку про недоведеність відповідачем відсутності вини у несвоєчасному розрахунку із позивачем. Тому колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ПрАТ «Миколаївтурист» середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2018 року по 21 лютого 2019 року в розмірі 80 809 грн. 30 коп. - є вірним, оскільки відповідає вимогам ст. 117 КЗпП України та обставинам справи.

При визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні суд правильно виходив із розміру середнього заробітку позивачки, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньоденної заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктами 3, 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місця, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства.

-5-

З матеріалів справи вбачається, що згідно штатного розпису туркомплексу «Турист» ПрАТ «Миколаївтурист» на 01 січня 2017 року посадовий оклад старшого бухгалтера становив 4 300 грн. (а.с.49). Наказом № 09/2 від 30 червня 2016 року на ОСОБА_1 покладені обов`язки касира з доплатою 0,5 ставки касира згідно штатного розкладу з 01 червня 2016 року, а наказом № 51 від 30 грудня 2016 року позивачу було призначено щомісячну доплату 6% від окладу бухгалтера (а.с.56-57).

Індивідуальними відомостями Пенсійного фонду України підтверджується, що заробітна плата ОСОБА_1 становила за жовтень та листопад звітний 2017 рік по 6 216 грн. 20 коп., з яких сплачено єдиний внесок (а.с.98-100).

Отже, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вірно виходив з того, що при визначенні середньої заробітної плати позивача за основу береться заробітна плата за останні два календарних місяця роботи позивача жовтень, листопад 2017 року, що передували її звільненню і кількості відпрацьованих днів на місяць, що відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. У зв`язку з цим, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на день звільнення становила 282 грн. 55 коп. (6 216 грн. 20 коп. + 6 216 грн. 20 коп.) : 44) де 6 216 грн. 20 коп. та 6 216 грн. 20 коп. нарахована заробітна плата за жовтень та листопад 2017 року.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача, що судом першої інстанції невірно визначено розмір суми, яка підлягає стягненню в порядку статті 117 КЗпП України, оскільки середній заробіток виплачується за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а не як помилково вважав відповідач лише у разі уточнення позовних вимог позивачем до початку першого судового засідання справи, яка розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження. Тому зазначене відповідачем порушення позивачем ст. 49 ЦПК України щодо строків подачі уточненої позовної заяви, не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про підставність стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму завданої моральної шкоди, суд першої інстанції врахував, що порядок її відшкодування у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

-6-

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування оскаржуваного судового рішення по суті вирішеного спору відсутні.

Між тим, відповідно до статті 141 ЦПК України суд першої інстанції розподіляючи судовий збір допустився помилки в розмірі стягуваного з відповідача в дохід держави судового збору.

Так, судовий збір у вказаній справі складає 1 999 грн. 23 коп. (ціна позову 129 442 грн. 87 коп. + 704 грн. 80 коп. за вимогу про компенсацію моральної шкоди), а не 2 344 грн. 89 коп., як вважав суд першої інстанції.

У зв`язку з тим, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду в частині стягнення з відповідача в дохід держави судового збору підлягає зміні.

При цьому, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача за подання апеляційної скарги не підлягає стягненню судовий збір у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення по суті задоволених позовних вимог.

Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 22 липня 2019 року було зупинено виконання оскаржуваного судового рішення до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення по суті спору виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2019 року в незмінній частині підлягає поновленню.

Керуючись ст. ст. 367, 274, 375, 376, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного Миколаївського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Миколаївтурист» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2019 року в частині розміру судового збору змінити.

Зменшити розмір стягуваного з приватного Миколаївського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Миколаївтурист» в дохід держави судового збору з 2 344 грн. 89 коп. до 1 999 (однієї тисячі дев`ятисот дев`яносто дев`ять) грн. 23 коп.

-7-

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Поновити виконання в незмінній частині рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Л.М. Прокопчук

В.І. Темнікова

Повний текст рішення складено 12 вересня 2019 року.