КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/5998/19 Головуючий у суді І інстанції Галаган В.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 жовтня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні житлом,

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 , будучи піклувальником неповнолітньої ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом в її інтересах до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просила зобов`язати відповідача не чинити перешкод у здійсненні права користування неповнолітньою ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання ключів від квартири та заборонити відповідачу та будь-яким пов`язаним з ним особам змінювати замки на вхідних дверях до квартири; вселити неповнолітню ОСОБА_3 до житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що неповнолітній ОСОБА_3 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, оскільки мати дитини померла, а батько - відповідач у справі, позбавлений батьківських прав відносно дочки, тому розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 673 від 22 листопада 2018 року позивача призначено піклувальником над неповнолітньою онукою ОСОБА_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Однак дитина не має можливості проживати за адресою реєстрації, оскільки відповідач чинить їй перешкоди у користуванні житлом, змінює замки на вхідних дверях до квартири, не дозволяючи потрапити до квартири, що є підставою звернення з даним позовом до суду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2019 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод у здійсненні права користування неповнолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , квартирою АДРЕСА_1 , та надати ключі від квартири.

Вселено неповнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив, що його дочка ОСОБА_3 з моменту народження у квартирі за адресою своєї реєстрації не проживала та її речей там немає. Після смерті колишньої дружини дитина продовжила проживати зі своєю бабусею ОСОБА_2 фактично у двох у квартирі АДРЕСА_3 , яка має дві відокремлені кімнати з нормальними умовами для проживання. Ані він особисто, ані члени його родини ніколи не створювали неповнолітній дитині перешкод у проживанні у квартирі АДРЕСА_1 , адже вона сама не бажала у ній мешкати. На теперішній час у вказаній квартирі з двома сумісними кімнатами реально проживає він, його повнолітній брат та їхня мати, тому він не може уявити як буде проживати п`ятнадцятирічна дівчина разом з двома дорослими чоловіками та дорослою жінкою у двох сумісних кімнатах, яка ніколи у цьому приміщенні не проживала. Крім того, відповідач офіційно одружений з ОСОБА_4 та має від шлюбу трьох малолітніх дітей, які також мають право проживати разом з ним у квартирі АДРЕСА_1 . Визнає, що його донька дійсно зареєстрована у спірному помешканні, квартира не приватизована і ніхто не має права зняти її з реєстрації. Разом з тим, суд першої інстанції, не перевіривши всі обставини справи, фактично порушив право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

У письмових поясненнях третьої особи на апеляційну скаргу Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись не неприпустимість порушення майнових права та інтересів неповнолітньої особи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що від зареєстрованого 25 липня 2003 року шлюбу у відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_5 народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції м. Києва від 25 липня 2003 року, актовий запис № 961, та свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 18 травня 2004 року, актовий запис № 1153. (а.с. 16, 17)

9 листопада 2006 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано та після розірвання шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище на дошлюбне « ОСОБА_5 », що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 9 листопада 2006 року, актовий запис № 1208. (а.с. 18)

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла у віці 32 років, що підтверджено свідоцтвом про смерть виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 24 листопада 2017 року, актовий запис № 18281. (а.с. 19)

Згідно розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 632 від 7 листопада 2018 року надано неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , статус дитини, позбавленої батьківського піклування на підставі свідоцтва про смерть матері ОСОБА_5 та рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року (справа № 755/4714/18) про позбавлення батьківських прав батька ОСОБА_1 Взято до відома, що неповнолітня ОСОБА_3 проживає в сім`ї бабусі ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 до вирішення питання постійної форми влаштування. (а.с. 14)

Відповідно до розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 673 від 22 листопада 2018 року призначено бабусю ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 , піклувальником над неповнолітньою онукою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що мати ОСОБА_5 померла, а батько ОСОБА_1 рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року (справа № 755/4714/18) позбавлений батьківських прав. Покладено на піклувальника ОСОБА_2 відповідальність за збереження житла та майна підопічної за адресою: АДРЕСА_2 , та попереджено її про недопустимість дозволу органу опіки та піклування здійснення будь-яких правочинів стосовно житла за вказаною адресою. Відповідно до статті 71 ЖК України КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» взяти під особливий контроль квартиру АДРЕСА_1 до досягнення повноліття ОСОБА_3 Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації зобов`язано взяти на особливий контроль квартиру АДРЕСА_1 та без дозволу органу опіки та піклування не вчиняти заходи щодо реєстрації місця проживання/перебування інших осіб за даною адресою. (а.с. 13)

За даними Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 9 листопада 2004 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 21)

Згідно із Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 8 травня 2019 року, квартира за адресою: АДРЕСА_2 на праві власності не зареєстрована. (а.с. 37)

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем неправомірно створюються перешкоди неповнолітній особі у користуванні вказаним майном, тому дійшов висновку, що порушені права останньої підлягають захисту шляхом зобов`язання не чинити перешкод у здійсненні права користування квартирою та вселенням.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно до статтей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особамає право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 4, 5, 19 ЦПК України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право або право особи в інтересах якої вона звертається до суду порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У статті 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною третьою статті 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі) та на законі.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, статті 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року.

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

Таким чином, виселення неповнолітньої дитини за відсутності у неї іншого належного їй на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для неї надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, акцентувавши увагу на тому, що право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, тому доводи позивача, що дитина не є членом сім`ї позивача, не пов`язана з ним спільним побутом, взаємними правами і обов`язками, не заслуговують на увагу. (постанова Верховного Суду від 4 липня 2018 року справа № 711/4431/17)

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, з урахуванням встановлених обставин справи і вищевказаних вимог закону, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача, яка, будучи піклувальником, здійснює захист прав неповнолітньої онуки, оскільки ОСОБА_3 , яка розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 632 від 7 листопада 2018 року наділена статусом дитини, позбавленої батьківського піклування, та з 9 листопада 2004 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , тому, відповідно, має право користування даною квартирою, однак фактично позбавлена можливості проживати за місцем реєстрації у зв`язку із створенням перешкод з боку ОСОБА_1 , якого за рішенням суду позбавлено батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , в інтересах якої й було пред`явлено позов.

Доводи апеляційної скарги про проживання дитини зі своєю бабусею ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_3 , в якій створені нормальні умовами для її проживання, не є правовими підставами для відмови у захисті житлових права неповнолітньої особи, які перебувають під особливим захистом держави.

Посилання відповідача на те, що суд фактично порушив право дитини на проживання в належних санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку, не заслуговують на увагу з огляду на те, що дитина, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, а суд ухвалив рішення про усунення перешкод у реалізації цього права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, а інші обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статтей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, крім випадків, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній