ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5440/19 Справа № 201/3526/19 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2019 року про забезпечення позову , -

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2019 року Задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, а саме до набрання законної сили рішенням у цивільній справі № 201/3526/19 вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на все нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та заборонено здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо належного їм нерухомого майна (а.с.30-32).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2019 року скасувати та постановити нову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.76-86).

Правом на подання відзиву передбаченого ст.360 ЦПК України сторони не скористались.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду в оскарженій частині слід скасувати та у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити, виходячи з наступних підстав.

Вживаючи заходи забезпечення позову, суд 1 інстанції керувався ст. ст. 149-150 ЦПК України та посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Однак, колегія суддів не може погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 25.03.2019 р. ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом. Разом із позовною заявою позивач подала заяву про забезпечення позову в обґрунтування якої посилалась на те, що 05.07.2016 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики відповідно до якого позикодавець ОСОБА_1 надала позичальнику ОСОБА_2 позику у розмірі 1 356 500 грн., що еквівалентно 50 000 доларів США.

05.07.2016 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки. Згідно якого поручитель зобов`язалась відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов`язань ОСОБА_2 , що виникли з договору позики від 05.07.2016 р. Таким чином, заявниця побоюючись, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 можуть розпорядитись належним їм майном та відчужити його на користь невідомих осіб, що ускладнить або взагалі зробить неможливим виконання рішення суду, просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на все нерухоме майно яке належить відповідачам та заборонити здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо належного їм майна (а.с.1-2,10-12,18-20).

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту та заборона вчиняти певні дії. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 " Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно із абзацом 3 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", ухвала про забезпечення позову повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов до висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судовового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Проте, як видно з матеріалів справи, заява позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все нерухоме майно та заборони вчиняти певні дії, яке належить відповідачам не містить жодних обґрунтувань щодо відсутності гарантій виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Зі справи також вбачається, що ані заява, ані ухвала фактично не має обґрунтування у необхідності застосування заходів забезпечення позову, а має лише посилання щодо існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, без належного обґрунтування того, яким чином невжиття заходів забезпечення саме таким шляхом може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд повинен був перевірити: наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; співмірність заявленого виду забезпечення позову із позовними вимогами; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасником судового процесу; розумність, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову.

Також, судом не враховано, що відповідно до п.5.6.1Інструкції про проведення виконавчих дій арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмеженні права користування майном або його вилученні в боржника та передачі на зберігання іншим особам, що застосування саме такого засобу забезпечення позову як арешт - позивачем належним чином не вмотивовано, і може призвести до безпідставної заборони користуватись майном та передачу його іншим особам, що є обмеженням права власності.

В результаті постановлення оскаржуваної ухвали суду 1 ї інстанції, порушено права відповідача ОСОБА_3 як власника домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та права можливих спадкоємців ОСОБА_2 , яка, згідно актового запису, померла у 2003 році, тобто ще за 13 років до нібито укладання нею договору позики.

Враховуючи викладене, а також те, що судом було порушено норми процесуального права при вирішенні питання щодо забезпечення позову, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала підлягає скасуванню, з ухваленням постанови про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Також, колегія суддів зазначає, що підстави для закриття провадження у справі за заявою позивача ОСОБА_1 про відмову від позову, надану до суду апеляційної інстанції, наразі відсутні, оскільки судом апеляційної інстанції переглядається лише ухвала про забезпечення позову, і позивачка має звернутися з відповідною заявою до суду 1 інстанції.

Керуючись ст. ст. 259, 367,368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2019 року про забезпечення позову - скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: