ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4171/19 Справа № 2-923/11 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору, встановлення нікчемності умов договору, визнання незаконним підвищення процентної ставки

за зустрічним позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про визнання укладеною та дійсною додаткової угоди

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приват Банк"

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилався на те, що 24.04.2008 року між ним та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» було укладено договір про надання іпотечного кредиту №DNDZG4, за яким банком було видано кредит в розмірі 609787 грн. 50 коп. для придбання у власність квартир АДРЕСА_1 . В подальшому йому стало відомо про те, що нібито між ним та банком було укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно п.8.1 якої банк зобов`язався надати строковий кредит шляхом перерахування на рахунок коштів в сумі 129465,65 доларів США на строк до 24.04.2038 року. Посилаючись на те, що вказана додаткова ним не укладалась та не підписувалась, кредитні кошти згідно останньої не видавались, позивач просив визнати недійсною додаткову угоду від 17.09.2008 року до договору про іпотечний кредит №DNDZG4 від 24.04.2008 року. Крім того, посилаючись на незаконну зміну банком в односторонньому порядку відсоткової ставки за користування кредитом з 24.07.2008 року, позивач просив визнати незаконним таке підвищення та встановити нікчемність умов п.8.9 договору про іпотечний кредит від 24.04.2008 року в частині права банк змінювати розмір процентної ставки в односторонньому порядку (том 1 а.с.1-2,149-151).

Під час розгляду справи ПАТ КБ "ПриватБанк" подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , в якій просив визнати укладеною та дійсною додаткову угоду від 17.09.2008 року до договору про іпотечний кредит. В обґрунтування зустрічних позовних вимог банк посилався на те, що після 17.09.2008 року ОСОБА_1 сплачувались кошти на погашення кредиту саме в доларах США, що свідчить про його обізнаність з умовами додаткової угоди, підтвердженням чого є і надання останнім до суду примірника останньої. Таким чином, повертаючи кредит в доларах США ОСОБА_1 визнавав факт заборгованості та валюту кредиту. В свою чергу банк приймаючи кошти від останнього, вчинив дії щодо підтвердження своїх намірів та прийняв виконання зобов`язань (том 1 а.с.171-173).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору, встановлення нікчемності умов договору, визнання незаконними підвищення процентної ставки - задоволено частково.

Визнано недійсною з моменту укладання додаткову угоду від 17 вересня 2008 року до договору про іпотечний кредит №DNDZG4 від 24 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», та ОСОБА_1 .

В іншій частині в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про визнання укладеною та дійсною додаткової угоди - відмовлено повністю.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (том 2 а.с.132-134).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2019 року виплавлено описку, яку допущено в тексті рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2018 року, вважаючи правильним номер договору про іпотечний кредит № DNDZG 4, замість помилкового №DNDZG4.

Абзац другий резолютивної частини рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2018 року викладено в наступній редакції:

«Визнати недійсною з моменту укладання додаткову угоду від 17 вересня 2008 року до договору про іпотечний кредит №DNDZG4 від 24 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», та ОСОБА_1 ».

Абзац перший мотивувальної частини рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2018 року (а.с.133 т.2) викладено в наступній редакції:

«17.09.2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду до зазначеного вище договору від 24.04.2008 року, згідно умов п.п.1.1,8.1 якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти в розмірі 129455,657 доларів США на купівлю квартири» (том 2 а.с.139-140).

В апеляційній скарзі АТ КБ "ПриватБанк" посилаючись на недостатність дослідження письмових доказів, та порушення судом 1 інстанції норм матеріального права, просить рішення в частині задоволеного первісного позову скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 зустрічний позов АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі (том 2 а.с.142-146).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2018 року без змін (том 2 а.с.177-179).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом 1 інстанції встановлено, 24.04.2008 року між сторонами було укладено договір про надання іпотечного кредиту №DNDZG4, згідно умов п.п.1.1,1.3 якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 609787 грн. 50 коп. для придбання у власність квартир АДРЕСА_1 , на строк до 24.04.2038 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15% річних.

17.09.2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду до зазначеного вище договору від 24.04.2008 року, згідно умов п.п.1.1,8.1 якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти в розмірі 129455,657 доларів США на купівлю квартири.

Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги суд 1 інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ч.1 ст.1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З матеріалів справи вбачається, що згідно висновку судової почеркознавчої експертизи № 1236-13 від 28.11.2013 року, підписи від імені позичальника в додатковій угоді від 17.09.2008 р. до договору про іпотечний кредит № №DNDZG4 від 24.04.2008 р. виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (том 1 а.с.94-99).

Враховуючи зазначене суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення зустрічного позову в частині визнання недійсною додаткової угоди до договору про іпотечний кредит.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 протягом дії додаткової угоди з 17.09.2008 р. по 27.03.2013 року вносив платежі, а тому вказане свідчить про визнання позивачем за первісним позовом боргу за кредитним договором - є безпідставними та надуманими, оскільки апелянт трактує норми закону та умови договору на власний розсуд та на свою користь.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями статті 84 ЦПК України обумовлено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу.

Згідно положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Таким чином посилання апелянта на порушення під час проведення почеркознавчої експертизи, у зв`язку з чим, на думку апелянта, висновок експертизи є недопустимим доказом у справі, не можуть бути підставою для скасування законного та обгрунтованого рішення суду, оскільки банк не був позбавлений права заявити повторну експертизу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: