ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5696/18 Номер провадження 22-ц/814/2378/19Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л. І. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - судді - Одринської ТВ.,

суддів: Карпушина Г.Л., Пікуля В.П.

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання автомобіля особистою приватною власністю та визнання права власності

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника - ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 червня 2019 року

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя - Ѕ частку трикімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 60 кв.м. та про поділ вказаної квартири, визнавши за сторонами у справі право приватної власності на ј частину спільного сумісного майна - трикімнатної квартири за кожним окремо. 26 лютого 2019 року збільшивши позовні вимоги, прохав також визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль «DAEWOO FSO LANOS» об`єм двигуна 1596 см3, номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , та стягнути із ОСОБА_2 на його користь 45 000 грн., що є еквівалентом вартості Ѕ частки зазначеного автомобіля. В обґрунтування позову вказав, що 08 жовтня 1999 року з відповідачем був укладений шлюб, під час якого за спільні кошти подружжя 07 травня 2008 року придбана Ѕ частки квартири АДРЕСА_2 , інша Ѕ частка є приватною власністю їхньої доньки ОСОБА_4 . У жовтні 2007 року в інтересах сім`ї був укладений кредитний договір на колишню дружину та придбано автомобіль «DAEWOO FSO LANOS» об`єм двигуна 1596 см3, за 90 000 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 07 липня 2010 року шлюб між сторонами розірвано, питання щодо визначення часток подружжя не вирішувалося. У зв`язку із погіршенням стосунків між подружжям та тим, що вони не дійшли згоди стосовно порядку користування спільним сумісним майном, вирішив звернутися до суду з позовом.

19 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання автомобіля Volkswagen Golf, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , зареєстрованого на ОСОБА_1 12.12.2013 року її особистою приватною власністю, придбаною нею під час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто. В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , нею у 2007 році в кредит було придбано автомобіль «Деу Ланос» 2007 р.в., за 90 000 грн. Повне погашення кредиту відбулося у 2012 році, вже після розірвання шлюбу. До грудня 2013 року автомобілем користувався ОСОБА_1 для загальних потреб сім`ї, оскільки вона як інвалід не може керувати автомобілем. 13.12.2013 року ОСОБА_1 продав автомобіль за 55 000 грн., позичив у її матері ОСОБА_5 2000 доларів США, та придбав автомобіль Volkswagen Golf, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 за 8 000 доларів США, що еквівалентно на той час 64 000 грн. Також у 2014 році вона дала позивачу 500 доларів США на встановлення газового устаткування. У грудні 2016 року позивач виїхав з квартири та забрав автомобіль. Вважає, що автомобіль куплений на її власні кошти і знаходився у користуванні позивача, як компенсація за відсутність претензій на її частку квартири. Прохала зустрічний позов задовольнити.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 27 червня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя - задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нерухоме майно - Ѕ частку у праві спільної сумісної власності, що належить ОСОБА_2 , на трикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 60 м2.

Розділено спільне сумісне майно подружжя, визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на ј частину спільного сумісного майна - трикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 60,0 кв.м., визнано за ОСОБА_2 право власності на ј частину спільного сумісного майна - трикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 60,0 кв.м.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання автомобіля особистою приватною власністю- відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Частково задовольняючи первісні позовні вимоги, суд першої виходив з того, що Ѕ частина квартири та автомобіль «Деу Ланос» були придбані за спільні кошти сторін під час перебування у шлюбі, тому є спільною сумісною власністю подружжя. Відмовляючи в стягненні Ѕ вартості спірного автомобіля, судом вказано, що ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності, оскільки останньому стало відомо про порушення його права власності з 2013 року - з часу заборони використання даного автомобіля його колишньою дружиною.

Відмовляючи у задоволені зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт придбання автомобіля Volkswagen Golf за кошти, одержані від продажу автомобіля «Деу Ланос» та за позичені її матір`ю кошти.

Не погодившись із вказаним рішенням ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення компенсації за автомобіль «Деу Ланос» та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Зазначає, що судом безпідставно застосовано до даної вимоги строк позовної давності, оскільки про продаж даного автомобіля він дізнався лише з відзиву відповідача, до цього часу його право власності щодо даного автомобіля не оспорювало ся.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказала, що твердження апеляційної скарги є безпідставними, оскільки автомобіль «Деу Ланос» був обміняний апелянтомз відповідною доплатою на автомобіль Volkswagen Golf, що підтверджено показаннями свідків.

Також, з рішенням місцевого суду не погодилась ОСОБА_2 , в зв`язку з чим її представником було подано апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі остання зазначає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права, тому воно підлягає скасуванню, з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що між сторонами у справі розірвано шлюб у 2010 році, поділ майна в судовому порядку не проводили, оскільки відповідач заявляв, що не претендує на частину квартири та залишає її дружині та донькам, натомість користувався, належним їй автомобілем.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавався.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, відзиву, приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції, з 08 жовтня 1999 року сторони перебували у шлюбі, який розірвано 07 липня 2010 року рішенням Октябрського районного суду м.Полтави, про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 Шевченківським районним у м.Полтаві відділом ДРАЦС ГТ УЮ в Полтавській області від 30 червня 2017 року, а/з 68 /а.с.5 т. 1/.

07 травня 2008 року на підставі договору купівлі продажу ВКК/186226, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєвою О.Є., № 2176, сторони придбали Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 , іншу Ѕ частину квартири було придбано на ім`я неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , що підтверджується Інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 1273 27918 /а.с.6-7 т. 1/.

Крім того, під час перебування у шлюбі, ОСОБА_2 був укладений кредитний договір 31.10.2007 року на суму 12 600 доларів США для купівлі автомобілю DAEWOO FSO LANOS TF696, 2007 року випуску. Кредитний договір припинив свою дію 31.01.2013 року, в зв`язку із повним погашенням кредиту, що підтверджується листом ПАТ « ДельтаБанк» за № 05-3404393 від 20.11.2018 року / а.с. 146 т.1/.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Той факт, що спірний автомобіль був придбаний за кошти, що отримані ОСОБА_2 за кредитним договором, який в подальшому був сплачений останньою не має правового значення, оскільки суду не надано жодних доказів, що погашення зобов`язань за кредитним договором здійснювалося нею за власні кошти , тому в розумінні вимог статті 57 Сімейного Кодексу України, спірний автомобіль не є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Крім того, відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи по зору, що унеможливлю використання нею автомобіля у власних потребах / а.с. 37 т.1/, що також підтверджує факт придбання спірного автомобіля в інтересах сім`ї.

Враховуючи, що Ѕ частина квартири та вказаний автомобіль придбаний подружжям у період шлюбу, внаслідок спільного виконання зобов`язань, суд приходить до висновку, що він є предметом спільної сумісної власності подружжя.

Щодо застосування до позовних вимог про поділ майна подружжя строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Статтями 256-257та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі N 6-258цс15).

Визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 про порушення свого права на частку у спірному майні подружжя дізнався лише у липні 2018 року, коли донька ОСОБА_4 повідомила його про намір матері продати квартиру. До цього часу права позивача порушені не були.

Крім того, відповідно до пояснень доньки сторін - ОСОБА_4 , батьки продовжували проживати в одній квартирі до 2016 року, після розірвання шлюбу, без підтримання шлюбно - сімейних стосунків, проте батько надав певну суму коштів на утримання своїх дітей та квартири. Факт проживання колишнього чоловіка у спірній квартирі не заперечувався самою ОСОБА_4 в своїй зустрічній позовній заяві.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що позивачем за первісним позовом заявлені позовні вимоги про поділ частини спірної квартири в межах позовної давності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п. 1 ст. 32), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п. 51 рішення від 22.10.96 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Згідно пояснень ОСОБА_1 в судовому засіданні колишня дружина почала створювати йому перешкоди у користуванні автомобілем « Део Ланос» шляхом погроз про виклик поліції, оскільки на її думку, він користується її особистим автомобілем, тому він за власні кошти придбав собі інший автомобіль - Volkswagen Golf Таким чином, спірним автомобілем він користувався з 2007 року по осінь 2013 року, подальшою долею автомобіля не цікавився.

Факт створення перешкод у користуванні спірним автомобілем підтверджено також показаннями свідками ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ОСОБА_9 , які підтверджували, що через деякий час після розірвання шлюбу, колишня дружина заперечувала право ОСОБА_1 на користування автомобілем « Део Ланос», оскільки вважала його особистою власністю.

Як встановлено судом першої інстанції, вказаний автомобіль на момент розгляду справи, відчужений. Відповідно до довідки Територіального сервісного центру Регіонального сервісного центру в Полтавській області № 5341 від 22.11.2018 року за вих. № 5074, транспортний засіб DAEWOO FSO LANOS TF696, 2007 року випуску, був зареєстрований за ОСОБА_2 з 30.10.2007 року по 09.01.2014 року /а.с.145/.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає доведеним факт, що позивачу було достеменно відомо, що право власності на спірний автомобіль оформлено на його колишню дружину, яка заперечувала його права власності на нього, та активними діями створювала перешкоди у його користуванні, ОСОБА_1 стало відомо про порушення його права з грудня 2013 року, часу залишення автомобіля на стоянці.

Тому, звертаючись до суду 26 лютого 2019 року із вимогою про визнання автомобіля DAEWOO FSO LANOS TF696, 2007 р.в., спільним сумісним майном подружжя та стягнення компенсації за Ѕ частку від його вартості, позивач пропустив строк позовної давності.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 про те, що про порушення свого права він дізнався із відзиву є неспроможними та спростовуються матеріалами справи та показаннями свідків.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 щодо обміну відповідачем автомобіля « Део Ланос» з відповідною доплатою на автомобіль Volkswagen Golf, оскільки вони не знайшли свого підтверджені належними доказами, дані обставини перевірялись судом першої інстанції та їм надана вірна правова оцінка.

Так судом вірно встановлено, що автомобіль Volkswagen Golf, 2006 року випуску, був придбаний ОСОБА_1 18 грудня 2013 року, він не є майном, придбаним під час шлюбу та поділу не підлягає.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційні скарги задоволенню не підлягають, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника - ОСОБА_2 - ОСОБА_3- залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2019 року.

головуючий суддя: _______________ Т.В. Одринська

судді: ______________________Г.Л.Карпушин ______________ В.П Пікуль