ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року

м. Харків

Справа № 639/5419/18

Провадження № 22-ц/818/3241/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Колтунової А. І., Бурлака І.В.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 квітня 2019 року в складі судді Баркової Н.В.,

в с т а н о в и в:

У вересня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Дельта Банк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання неправомірними дій банку щодо нарахування заборгованості за кредитним договором, пені та штрафу та припинення дії обтяження у вигляді застави рухомого майна та заборони відчуження.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 09 листопада 2011 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ «Астра Банк» був укладений кредитний договір № 50007, відповідно до якого він отримав кредит у сумі 68 760,00 грн. на придбання легкового автомобіля ВАЗ 21214 строком на 60 місяців та останнім строком виплати кредиту 09 листопада 2016 року. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 09 листопада 2011 року було укладено договір застави №50007/3, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Назаренко В.П., № 1313. На підставі договору застави до Державного реєстру обтяжень рухомого майна 09.11.2011 року було внесено обтяження у вигляді застави рухомого майна та заборони відчужувати легковий автомобіль ВАЗ 21214, державний номер НОМЕР_1 , білого кольору, 2011 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 . У 2015 році позивач вирішив сплатити залишок кредиту та продати автомобіль, але ПАТ «Астра - Банк» не працював. Було з`ясовано, що з питань сплати кредиту необхідно звертатися до ПАТ «Дельта Банк». Позивач звернувся до ПАТ «Дельта Банк», де на його прохання йому була визначена сума у розмірі 48835,41 грн., яку він повинен сплатити для повного погашення кредиту, зняття застави та скасування заборони відчуження. 20.01.2015 року по квитанції № 44638423 позивач сплатив визначену банком останню суму кредиту у сумі 48 835,41 грн. Оплата кредиту була здійснена в касі № 3 Харківського відділення № 18 ПАТ «Дельта Банка», що знаходиться в м. Харкові по пр.Гагаріна, 1, що підтверджується печаткою на квитанції банку, отже, позивач вважає, що повністю виконав умови кредитного договору достроково, що підтверджується довідкою № 243-249 від 20 січня 2015 року, якою ПАТ «Дельта Банк» підтвердив, що зобов`язання ОСОБА_1 по кредитному договору № 50007 від 09.11.2011 року повністю виконані, кредитор не має фінансових та майнових претензій до позичальника. В цій же довідці зазначено, що право вимоги по кредитному договору № 50007 від 09.11.2011 року було відступлене ПАТ «Дельта Банку» ПАТ «Астра Банком» з 02.12.2013 року.

У 2015 році позивач ОСОБА_1 продав легковий автомобіль ВАЗ 21214 державний номер НОМЕР_1 , білого кольору, 2011 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 , а в лютому 2018 року позивачу стало відомо, що на зазначений автомобіль, який був предметом застави по кредитному договору від 09 листопада 2011 року до цього часу у Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено обтяження - застава рухомого майна та заборона відчужувати легковий автомобіль номер кузову НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_1 , власником якого є третя особа ОСОБА_2 .

З отриманих від ПАТ «Дельта Банк» відповідей позивачем було з`ясовано, що він має заборгованість за кредитним договором № 50007 від 09.11.2011 року у загальному розмірі 23244,62 грн. У зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом, оскільки грубо порушені його права як споживача.

Ухвалою суду від 02.10.2018 року відкрито спрощене позовне провадження у даній цивільній справі.

05.11. 2018 року представником ПАТ «Дельта Банк» надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позову в повному обсязі, вважає позовну заяву незаконною та необґрунтованою з наступних підстав. 09 листопада 2011 року між ПАТ «АСТРА БАНК» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 50007, згідно умов якого позивач отримав кредит в розмірі 68 760.00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом 15,9 % річних, зі строком користування по 09.11.2016 року. Кредит надано на придбання транспортного засобу ВАЗ 21214 легковий універсал - В, 2011 року випуску для споживчих потреб. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 09.11.2011 між ПАТ «АСТРА БАНК» та ОСОБА_1 укладено договір застави № 50007/3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Назаренком В.П. накладена заборона відчуження зазначеного в договорі автомобіля до припинення Договору застави. Предмет застави - автомобіль марки ВАЗ, модель 21214, легковий універсал - В, 2011 випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , Свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_4 , видане ВРЕВ №2 ГУМВСУ в 08.11.2011 році. На підставі Договору застави від 09.11.2011 року в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна була зареєстрована застава рухомого майна (реєстраційний номер 11825574).

02 грудня 2013 року між ПАТ «АСТРА БАНК» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновою Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 1533. На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги, право вимоги за кредитним договором та договором застави перейшло від ПАТ «АСТРА БАНК» до АТ «Дельта Банк», тобто був змінений кредитор. 04 лютого 2014 року новий кредитор (АТ «Дельта Банк») вніс відповідні зміни до запису про заставу рухомого майна № 11825574 в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, змінивши обтяжувача на ПАТ «Дельта Банк». Зобов`язання позивача за кредитним договором не виконані. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №50007 від 09 листопада 2011 року ОСОБА_1 має загальну заборгованість станом на 10.10.2018 року в розмірі 28642,03 грн., яка складається з: 5381,44 грн. - заборгованості за кредитом; 154,36 грн. - заборгованості за відсотками, 20 355,83 грн. - пені, 2750,40 грн. - штрафних санкцій. Таким чином відповідач, посилаючись на відповідні норми закону, вважає, що у зв`язку з наявністю заборгованості, кредитний договір не може бути визнано виконаним в повному обсязі, та відповідно не може бути припинено право застави з виключенням запису про заставу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Представником позивача за довіреністю Кравцовим І.Л. подано відповідь на відзив, в якій останній зазначає, що 20 січня 2015 року позивачем було сплачено 48835,41 грн. по квитанції №44638423 в касі №3 Харківського відділення №18 ПАТ «Дельта Банк», тобто позивач повністю сплатив суму заборгованості, яка була прийнята відповідачем по кредитному договору на свій баланс 02 грудня 2013 року. Однак відповідач жодного разу не вказав і не надав доказів того, яким чином позивача було повідомлено про існування заборгованості після прийняття її на баланс, тобто після 02 грудня 2013 року. Враховуючи викладене, позивачем повністю виконано зобов`язання за договором, тому його позов підлягає задоволенню.

Представником позивача за довіреністю Кравцовим І.Л. в судовому засіданні уточнено позовні вимоги і подано прийнятий судом уточнений позов, в якому позивач просить суд визнати виконаними зобов`язання ОСОБА_1 перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором, укладеним між позивачем та ПАТ «Астра-банк» № 50007 від № 09 листопада 2011 року, право вимоги по якому було відступлене 02 грудня 2013 року ПАТ «Дельта Банк», припинити дію обтяження № 11825574, зареєстрованого 09 листопада 2011 року у вигляді застави рухомого майна та заборони відчужувати легковий автомобіль ВАЗ 21214 білого кольору, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , державний номером НОМЕР_1 , яка виникла на підставі договору застави № 50007/3 від 09.11.2011 року. В обґрунтування уточненого позову також зазначено, що зобов`язання за кредитним договором позивачем виконано в повному обсязі, отже припинено, тому повинно бути припинено і додаткове зобов`язання у вигляді застави рухомого майна.

Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» Іванова Г.С. в судовому засіданні підтримала письмові заперечення проти позову, просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано виконаними зобов`язання ОСОБА_1 перед Приватним акціонерним товариством «Дельта Банк» за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Астра-банк» № 50007 від № 09.11.2011 року.

Припинено дію обтяження № 11825574, зареєстрованого у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 09.11.2011 року о 17:36:57 реєстратором: Київська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України у вигляді застави рухомого майна та заборони відчужувати легковий автомобіль ВАЗ 21214 білого кольору, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , державний номером НОМЕР_1 , яке встановлено на підставі договору застави № 50007/3 від 09.11.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Назаренко В . П., реєстровий номер 1313.

В іншій частині в задоволенні уточненого позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Вважають, що судом не надано належної оцінки доказам підтверджуючих розмір заборгованості. Доводи апеляційної скарги у повній мірі повторюють відзив на позовну заяву.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 09 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Астра Банк» укладено кредитний договір № 50007, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу кредит в сумі 68760 грн. на купівлю автомобіля ВАЗ 21214 легковий універсал 2011 року випуску для споживчих потреб. Термін користування кредитом з 09 листопада 2011 року до 09 листопада 2016 року включно. Як забезпечення виконання позивальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат позивальник у день укладання цього договору укладає, зокрема, договір застави автомобілю ВАЗ 21214 легковий універсал - В2011 року випуску (а.с.7-9).

Отже, у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 09 листопада 2011 року було укладено договір застави №50007/3, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Назаренко В.П., № 1313.

Згідно з п.1.2 договору застави, предметом застави є автомобіль марки ВАЗ, модель 21214, легковий універсал-В, 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 видане ВРЕР №2 ГУМВСУ ХАРКІВ, дата реєстрації 08.11.2011 року (а.с. 50-53).

На підставі договору застави до Державного реєстру обтяжень рухомого майна 09 листопада 2011 року було внесено обтяження у вигляді - застави рухомого майна та заборони відчужувати щодо легкового автомобілю ВАЗ 21214, легковий універсал-В, білого кольору, 2011 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , строк виконання зобов`язання та термін дії: 09.11.2016 року, що підтверджується витягом № 33706867 від 09.11.2011 року (а.с.10). На даний час право власності на автомобіль зареєстровано за третю особою ОСОБА_2 , час реєстрації 08.12.2016 року, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію (а.с.27).

02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновою Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 1533 (а.с.45-49).

На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від ПАТ «Астра Банк» до ПАТ «Дельта Банк», зокрема, перейшло право вимоги за кредитним договором від 09 листопада 2011 року №50007 щодо позичальника ОСОБА_1 та, відповідно, з договором застави. 04 грудня 2014 року новий кредитор (АТ «Дельта Банк») вніс відповідні зміни до запису про заставу рухомого майна № 11825574 в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, змінивши обтяжувача на ПАТ «Дельта Банк», а також термін дії обтяження після змін вказано 04 лютого 2019 року замість 09 листопада 2016 (а.с.20).

В обгрунтування заперечень на позовну заяву представником АТ «Дельта Банк» надано витяг з Переліку договорів та купівельної ціни за право вимоги, з якої вбачається, що до АТ «Дельта Банк» надійшло право вимоги за кредитним договором № 50007. Відомості щодо розмірі зобов`язань ОСОБА_1 які перейшли на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги матеріали справи не містять.

Відповідно до довідки № 243-249 від 20 січня 2015 року, виданої начальником Харківського відділення № 18 АТ «Дельта Банк» Ковальчук О.О., та наданої суду позивачем, ОСОБА_1

повністю виконав своє зобов`язання перед АТ «Дельта Банк». Кредитор не має фінансових та майнових претензій до ОСОБА_1 по кредитному договору № 50007 від 09.11.2011 року, у зв`язку з чим договір припинив свою дію 20.01.2015 року (а.с. 19).

Будь-які заперечення щодо факту видачі довідки № 243-249 від 20 січня 2015 року або відсутності повноважень у начальника Харківського відділення № 18 АТ «Дельта Банк» Ковальчук О.О. видавати відповідну довідку, матеріали справи не містять.

У зв`язку з наявністю обтяження представник позивача звертався з адвокатськими запитами до ПАТ «Дельта Банк» щодо обґрунтування наявності заборгованості ОСОБА_1 перед банком та надав банку вищевказану довідку про відсутність заборгованості та факт сплати заборгованості (а.с. 21-22).

Згідно відповіді, наданої уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» № 2/01-17/256 від 03.04.2018 року, з моменту відступлення прав вимоги (02.12.2013 року) ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості не здійснено жодних платежів. Також у відповіді вказано, що 20 січня 2015 року ОСОБА_1 дійсно звертався до Харківського відділення №18 АТ «Дельта Банк». Звернення зареєстровано за №277787, на яке 23.01.2015 року банком була надана відповідь №05-2777874 (а.с.23). Однак разом з відзивом та в судовому засіданні представником відповідача на надана інша відповідь банку, ніж та довідка, на яку посилається позивач про відсутність у нього заборгованості.

З розрахунку заборгованості від 10.10.2018 року, наданого представником відповідача, за договором №50007 від 09 листопада 2011 року, який не підтверджений жодними фінансовими документами, вбачається, що ОСОБА_1 має загальну заборгованість в розмірі 28642,03 грн., яка складається з: 5 381,44 грн. - заборгованість за кредитом; 154,36 грн. - заборгованість за відсотками, 20 355,83 грн. - пеня, 2750,40 грн. - штрафні санкції. В розрахунку в тому числі вказано, що на 09.01.2015 року сума поточної заборгованості складала 31658, 08 грн, нараховано відсотків 625,06 грн., сума простроченої заборгованості відсутня, сплачено заборгованості 9109,87 грн., сплачено відсотків 2878,83 грн. (а.с.54-57).

Однак дані розрахунку і відповіді банку спростовуються даними квитанції № 44638423 від 20 січня 2015 року, наданої позивачем, відповідно до якої платником ОСОБА_1 отримувачу АТ «Дельта Банк», м. Київ сплачено 48835, 41 грн в рахунок погашення кредитної заборгованості згідно договору №50007 від 09.11.2011 року, тобто вже після отримання ПАТ «Дельта Банк» права вимоги до ОСОБА_1 (а.с.18).

Також позивачем надано суду копії квитанцій про сплату на рахунок первісного кредитора АТ «Астра Банк» грошових коштів за даним договором кредиту.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 виконав свої зобов`язання за кредитним договором № 5007 від 09 листопада 2011 року і він припинив свою дію 20 січня 2015 року, а відповідач в порушення ст.ст. 28, 44 Закону України «Про заставу», ст. 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст.593 ЦК України не вчинив дій щодо припинення обтяження рухомого майна, переданого у заставу, що є неправомірним і порушує права позивача.

Такий висновок суду ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Кредитний договір № 5007 від 09 листопада 2011 року, укладений між ОСОБА_1 (позичальник) та ПАТ «Астра Банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» (кредитор) припинив свою дію з 20 січня 2015 року у зв`язку із повним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором перед кредитором, що підтверджується довідкою начальника Харківського відділення № 18 АТ «Дельта Банк», відомостями зазначеними банком в розрахунку заборгованості щодо її розміру станом на січень 2015 року, а також квитанцією від 20 січня 2015 року.

За змістом ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст.593 ЦК України з припиненням основного зобов`язання, забезпеченого заставою, припиняється і право застави. Саме з припиненням основного зобов`язання шляхом його виконання закон (ст.28 Закону України «Про заставу») пов`язує його виконання.

Відповідно до ст. 28 цього Законузастава припиняється, зокрема, з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання.

Пунктом 2.2. договору застави передбачено, що зобов`язання забезпечене заставою, вважається виконаним, якщо кредит погашений, сплачені відсотки, штрафні санкції та інші платежі, що передбачені кредитним договором.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зобов`язання сторін за договором застави припинили свою дію одночасно з припиненням зобов`язань боржника за кредитним договором, і відповідач відповідно до ч. 3 ст. 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредитора та реєстрацію обтяжень» зобов`язаний був самостійно або на письмову вимогу боржника, протягом п`яти днів подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з реєстру.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не урахував наявність у ОСОБА_1 кредитним договором не підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами у справі.

В матеріалах справи маються достатні докази підтверджуючі погашення заборгованості.

В апеляційній скарзі ПТ «Дельта Банк» уникає посилань на довідку начальника Харківського відділення № 18 АТ «Дельта Банк» щодо припинення дії договору з 20 січня 2015 року та повним виконанням позивачем зобов`язань за кредитним договором. Жодного належного, допустимого та достатнього первинного доказу (фінансові документи) для підтвердження розміру заборгованості, або спростування відомостей зазначених в довідці, банком надано не було. Крім того, колегія суддів звертає увагу на наявність в матеріалах справи квитанції № 446384423 від 20 січня 2015 року про сплату ОСОБА_1 на користь АТ «Дельта Банк» 48835 грн 41 коп. З розрахунку банку вбачається, що за період з 09 січня 2015 року по 09 лютого 2015 року позивачем сплачено 1218 грн 39 коп. заборгованості та 498 грн. відсотків. За період з 20 січня 2015 року по 20 січня 2015 року нараховано та сплачено 54, 94 грн, в той час як 20 січня 2015 року було сплачено 48835 грн 41 коп.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що 20 січня 2015 року по квитанції № 44638423 він сплатив визначену банком остаточну суму кредиту у розмірі 48835, 41 грн. Оплата кредиту була здійснена в касі № 3 Харківського відділення № 18 ПАТ «Дельта Банк», що знаходиться в м. Харкові по пр. Гагаріна, 1, що підтверджується печаткою на квитанції банка. Кредитний договір був виконаний достроково, що підтверджується довідкою АТ «Дельта Банк».

Разом з тим, незважаючи на погашення 20 січня 2015 року 48835 грн. 41 коп., банк, у розрахунку наданого в обґрунтування заперечень на позовну заяву, зазначає про поступове погашення тіла кредиту до 09 вересня 2016 року та як наслідок нараховує відсотки, пеню та штраф. При цьому, ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, представник банку не зазначає, чому саме у розрахунку розміру заборгованості не обліковуються у повному обсязі грошові кошти сплачені 20 січня 2015 року та на підставі чого банк відображає у розрахунку, який жодним первинним документом не підтверджено, про поступове погашення кредиту до 09 серпня 2016 року, незважаючи на наявність останнього платежу 21 січня 2015 року.

Крім того, кредитний договір було укладено строком до 09 листопада 2016 року, але банк продовжує нараховувати пеню. В розрахунку маються відомості, що за період з 01 квітня 2014 року по 19 січня 2015 року нараховано та сплачено пеню у розмірі 5635, 08 грн. За період з 21 січня 2015 року (після погашення кредиту) по 10 жовтня 2017 року нараховано пеню у розмірі 10252, 99 грн. При цьому жодного розрахунку, в тому числі і доказів сплати 5635,08 грн пені банк суду не надає.

Досліджуючи наявний в матеріалах справи розрахунок розміру заборгованості суд першої інстанції зазначав, що останній жодним доказом не підтверджено, незважаючи на посилання позивача, що борг погашено у повному обсязі. Бухгалтерські документи для обґрунтування відомостей зазначених у розрахунку банку не було надано і суду апеляційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в обґрунтування доводів апеляційної скарги представником апелянта не надано належних, допустимих та достатніх доказів підтверджуючих наявність заборгованості у ОСОБА_1 за кредитним договором № 50007 від 09 листопада 2011 року. Відомості зазначені в розрахунку заборгованості жодним доказом не підтверджено та спростовуються наявними матеріалами справи.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Відповідно до ч.ч. 1,2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень ч. 3 ст. 77 ЦПК України.

Статтею 8 1 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд доходить висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

За таких обставин, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 вересня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова