ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1857/19 Справа № 201/6815/18 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщева С.С. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Соболь А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Міністерство юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИЛА:

19 червня 2019 року ОСОБА_1 , звернувся до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення та просив встановити такі факти:

комунальні заклади охорони здоров`я, які проводять примусові судово-психіатричні експертизи, є державними спеціалізованими експертними установами, а тому наділені при проведенні таких експертиз владними повноваженнями стосовно осіб, експертизу яких вони проводять;

при призначенні примусової судово-психіатричної експертизі суд делегує свої владні повноваження стосовно підекспертної особи установі, якій така експертиза доручена;

проведення судово-психіатричної експертизи належить до надання медичних послуг підекспертній особі, яка набуває статусу споживача медичної послуги (а.с.2).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Міністерство юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення відмовлено в повному обсязі (а.с.14-26).

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду і задовольнити заяву про встановлення фактів (а.с.29).

В порядку ст. 360 ЦПК України, Міністерство юстиції України, подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін (а.с.37-43).

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Європейського суду з прав людини «Заїченко проти України № 2» від 26.02.2015 року, яке набуло статусу остаточного 06.07.2015 року, визнано порушення прав скаржника, закріплених п. 1 ст. 5 та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно примусової госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, а також його скаргу стосовно збирання органами внутрішніх справ відомостей про нього.

Зокрема, у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 5 Конвенції, наряду зі статтями 2, 3 та 4, закріплює одне з найбільш важливих прав, які захищають фізичну безпеку людини, а тому її важливість у демократичному суспільстві є надзвичайною (див. рішення у справах «Маккей проти Сполученого Королівства» (McKay v. the United Kingdom [ВП]), заява № 543/03, п. 30, ECHR 2006-Х, та «Шторк проти Німеччини» (Storck v. Germany), заява № 61603/00, п. 102, ECHR 2005-V). У цій справі Суд зазначає, що з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року (загалом двадцять п`ять днів) заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд не вбачає підстав вважати інакше.

Крім того, у рішенні зазначено, що тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобігання позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У зв`язку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою, по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), рішення від 24 жовтня 1979 року, п. 39, Series A № 33). Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічно хворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Суд зазначає, що у цій справі єдиною підставою поміщення заявника до психіатричної лікарні були сумніви судді щодо стану психічного здоров`я заявника, які випливали з образливих та грубих висловів заявника щодо інших суддів. Суддя призначив стаціонарну психіатричну експертизу заявника, що означало поміщення його до психіатричної лікарні на строк до 30 діб, без отримання попереднього медичного висновку та за відсутності у матеріалах справи будь-яких медичних або інших документів, які б обумовлювали таке рішення.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права, відтак, вищезазначені обставини, встановлені ЄСПЛ додаткової перевірки та встановлення не потребують.

В зазначеному рішенні ЄСПЛ встановив такі факти (саме на них посилається заявник в своїй заяві про встановлення факту, що має юридичне значення):

«33. З матеріалів справи випливає, що 9 листопада 2009 року заявник ініціював у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська (далі - Жовтневий суд) адміністративне провадження щодо психіатричної лікарні. Він вимагав визнання його госпіталізації і тримання у цій лікарні незаконними та відшкодування 500000 грн (на той час ця сума становила близько 41000 євро) моральної шкоди. Заявник не надав Суду копії зазначеної позовної заяви.

34. 7 червня 2011 року Жовтневий суд частково задовольнив позов заявника. Посилаючись, зокрема, на статтю 5 Конвенції, суд дійшов висновку, що поміщення заявника до лікарні 23 липня та 14 вересня 2009 року, а також тримання його у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року були неправомірними. Так, суд вважав, що відповідач діяв у порушення презумпції психічного здоров`я заявника. Більше того, зазначена лікарня мала право тільки на проведення судово-психіатричної експертизи осіб, які тримаються під вартою, тоді як заявник на час подій під вартою не тримався. Суд також зазначив, що, хоча проведення експертизи заявника було призначено рішенням суду, лікарня могла відмовитися її проводити. Проте у задоволенні позову заявника у частині відшкодування моральної шкоди було відмовлено.

35. 1 вересня 2011 року Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд скасував вищезазначену постанову та закрив провадження у справі на тій підставі, що її не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства».

«39. З матеріалів справи випливає, що 25 січня 2010 року заявник звернувся до Жовтневого суду зі ще одним адміністративним позовом до психіатричної лікарні. Він вимагав, щоб суд визнав відмову лікарні надати йому копію висновку експертизи від 8 жовтня 2009 року незаконною (див. пункти 21-23). Заявник також вимагав відшкодування 10000 грн (на час подій ця сума була еквівалентною близько 880 євро) моральної шкоди. Заявник не надав судові копії цієї позовної заяви.

40. 5 липня 2011 року Жовтневий суд частково задовольнив позов заявника. Суд визнав відмову лікарні надати заявнику копію акту експертизи від 8 жовтня 2009 року незаконною та присудив йому 500 грн (близько 40 євро) відшкодування моральної шкоди.

41. Як заявник, так і відповідач оскаржили рішення суду. Заявник вимагав присудження більшої суми. Лікарня доводила, зокрема, що справа не має вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.

42. 17 жовтня 2011 року Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд залишив рішення суду першої інстанції без змін. Суд зазначив, що лікарня є державним закладом, а отже, справа підсудна адміністративним судам. У своїй ухвалі апеляційний суд також зазначив, що його ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України».

Відмовляючи в задоволені заяви, суд першої інстанції виходив із її безпідставності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду.

Стаття 315 ЦПК України визначає основні критерії у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Так, ст. 315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до вимог ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Факти, що мають юридичний характер, - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що заявник просив встановити факт, що комунальні заклади охорони здоров`я, які проводять примусові судово-психіатричні експертизи, є державними спеціалізованими експертними установами, а тому наділені при проведенні таких експертиз владними повноваженнями стосовно осіб, експертизу яких вони проводять;

Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до п.7 ч.1 ст.4 КАСУ, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. А відповідно до Законів України «Про судову експертизу», «Про психіатричну допомогу», Кримінально-процесуальним, Цивільно-процесуальним кодексами, Кодексом України про адміністративні правопорушення та Порядком проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я № 397 від 08.10.2001р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01.03.2002 р. За № 219/6507, судово-експертна діяльність в цілому спрямована на проведення досліджень у різних сферах. Для досягненні цих цілей закон гарантує експертам незалежність від органів державної влади, але й не наділяє їх владними управлінськими функціями, оскільки для реалізації поставлених цілей вони є зайвими.

Щодо встановлення факту, при призначенні примусової судово-психіатричної експертизі суд делегує свої владні повноваження стосовно підекспертної особи установі, якій така експертиза доручена. Суд першої інстанції проаналізувавши обсяг прав і обов`язків експерта, дійшов вірного висновку, що "суд" не наділений повноваженнями приймати будь-які владні рішення, не наділений владними управлінськими функціями стосовно особи, яка є об`єктом дослідження.

Щодо встановлення факту, що проведення судово-психіатричної експертизи належить до надання медичних послуг підекспертній особі, яка набуває статусу споживача медичної послуги», суд першої інстанції вірно надав роз`яснення, що мета, підстави і порядок призначення судово-психіатричної експертизи судом, порядок оплати за її проведення регулюється нормами ЦПК, КПК, КАС, КУпАП, Законом України «Про судову експертизу» Порядком проведення судово-психіатричної експертизи. Водночас, на правовідносини може розповсюджуватися Закон України «Про захист прав споживачів» лише у тому разі, коли споживачем послуг є сам об`єкт експертизи, яка укладає правочин про надання медичних послуг. Проте, якщо експертиза проводиться, наприклад, за дорученням органу досудового розслідування у кримінальному провадженні, то витрат на її проведення здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України. В такому випадку проведення експертизи не є послугою і правовідносини, що виникають між органом досудового розслідування і судово-психіатричною установою не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів наголошує, що факти, про встановлення яких просить ОСОБА_1 , судом, в порядку окремого провадження не підлягають встановленню у відповідності до правил розділу 4 ЦПК України, оскільки, в порядку окремого провадження встановлюються ті факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Доводи апеляційної скарги колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: