Справа № 158/183/19 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К.
Провадження № 22-ц/802/733/19 Категорія: 54 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Данилюк В.А., Матвійчук Л. В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Савчук О. В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Новосада Р. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимира-Волинського Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, за апеляційною скаргою відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимира-Волинського Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що відповідач звільнив його з посади сторожа військового містечка на підставі наказу № 225 від 18.12.2018 року у зв`язку зі скороченням штату працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказував, що відповідач у трудовій книжці записав причину звільнення - п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), однак відповідно до наказу про його звільнення його було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпПУ (у зв`язку зі скороченням штату працівників). Згоди профспілкового органу на його звільнення не надано, компенсації також не виплачено. Разом з тим, таким незаконним звільненням йому було завдано моральної шкоди, так як у нього погіршився стан його здоров`я, нормальний сон, погіршились взаємини в родині, він став дратівливим та неврівноваженим, втратив нормальні відносини з колегами по роботі тощо.

Просив визнати незаконним та скасувати наказ Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України № 225 від 18.12.2018 року в частині звільнення працівника Збройних Сил України ОСОБА_1 , сторожа військового містечка № 66, з займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників з 31 грудня 2018 року; поновити його на посаді сторожа військового містечка № 66 Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, а також стягнути із відповідача на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, 10000 гривень моральної шкоди, а також 5000 грн витрат на правничу допомогу.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України № 225 від 18.12.2018 року в частині звільнення працівника Збройних Сил України ОСОБА_1 , сторожа військового містечка № 66, із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників з 31 грудня 2018 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді сторожа військового містечка № 66 Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України.

Стягнуто із Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинський Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, що становить 17563 грн 95 коп. та 5000 гривень моральної шкоди, а також 5000 грн витрат на правову допомогу та в дохід держави 1536 грн 80 коп. судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, Квартирно-експлуатаційний відділ міста Володимир-Волинського Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права у частині стягнення з КЕВ міста Володимир-Волинський на користь позивача 5000 грн моральної шкоди та 5000 грн витрат на правничу допомогу.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що суд не взяв до уваги те, що позивач, пред`явивши вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, не надав жодних належних та допустимих доказів на обгрунтування її наявності. Стосовно вимог щодо оплати витрат на правничу допомогу, то суд не звернув уваги, що такі витрати позивача в розмірі 5000 грн є неспівмірними із заявленими позовними вимогами та обсягом роботи адвоката у відповідності до норм чинного законодавства.

На підставі наведеного просив скасувати рішення суду в частині стягнення моральної шкоди та витрат на правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні цих вимог у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 зазначає, що судове рішення є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги є безпідставні та не спростовують правильних висновків суду. Судом встановлено, що його звільнення відбулося з порушенням Закону та установленого порядку, що свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав. Вважає, що судом також вірно встановлено, що незаконним звільненням відповідач заподіяв йому моральну шкоду, яку він оцінив в розмірі 5 000 грн. Розмір правничої допомоги також визначений з урахуванням всіх необхідних складових, що підтверджують додані докази.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зважаючи на те, що апелянт оскаржує рішення суду виключно в частині вимог щодо моральної шкоди та витрат на правничу допомогу, колегія суддів за правилами ст. 367 ЦПК України рішення в іншій частині не перевіряє та не переглядає.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково, а рішення суду в оскаржуваній ним частині змінити, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення працівника відбулося з підстав, не передбачених законом, та з порушенням установленого законом порядку, що свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. На підставі встановленої вини роботодавця суд вважав за необхідне поновити позивача на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу і моральну шкоду в розмірі 5000 грн та документально підтверджені витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн.

Так, згідно зі ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Судом встановлено, що наказом №199 від 31.12.2013 року ОСОБА_1 прийнято на роботу у Квартирно-експлуатаційний відділ міста Володимир-Волинського Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України на посаду сторожа військового містечка № 66.

Наказом № 225 від 18.12.2018 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з 31 грудня 2018 року, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України за згодою профспілкового комітету у зв`язку із скороченням штату працівників (а.с. 12), відповідний запис зроблено у трудову книжку позивача (а.с. 8-9), однак вказано «п. 1 ст. 36 КЗпПУ».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Попередження про наступне звільнення позивачу ОСОБА_1 було вручено відповідачем 03 грудня 2018 року. Звільнення відбулося з 31 грудня 2018 року на підставі наказу від 18 грудня 2018 року, без згоди профспілкового комітету.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що звільнення позивача з роботи проведено з порушенням закону, а тому є всі правові підстави для його поновлення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.01.2018 року до 17.04.2019 року, з чим погодився і відповідач, не оскаржуючи в цій частині рішення суду та виконавши негайно рішення.

Разом з тим, колегія суддів погоджується і з висновком суду щодо наявності правових підстав для стягнення моральної шкоди, однак не погоджується у повній мірі з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону передумовою для відшкодування моральної шкоди згідно зі статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до вказаних у статті наслідків.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня

1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

На думку колегії суддів, визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 , суд першої інстанції не у повній мірі врахував наведені роз`яснення, не взяв до уваги характер та обсяг заподіяних моральних страждань, які не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи у зв`язку з відсутністю належних доказів, та завищив розмір стягнутої моральної шкоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, колегія суддів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, й беручи до уваги конкретні обставини у даній справі, характер і тривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідки, що наступили, наявність у позивача іншого сталого доходу у вигляді пенсії, відсутність на утриманні неповнолітніх дітей або інших членів сім`ї, вважає необхідним змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з КЕВ міста Володимира-Волинського і зменшити її з 5000 грн до 1000 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо стягнутого розміру витрат позивача на правничу допомогу не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи, наданими стороною доказами, які суд належним чином оцінив.

Разом з тим, колегія суддів виходить із того, що відповідно до вимог ст. 137, 141 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як вбачається зі змісту договору про правничу допомогу від 29.12.2018 р., укладеного між позивачем ОСОБА_1 та його представником адвокатом Мисковцем І. А., вартість надання правничої допомоги встановлена у сумі 5000 грн. А відповідно до наданого акта прийняття-передачі наданих послуг від 17 січня 2019 року та квитанції до прибуткового касового ордера № 1/2019 від 29.12.2018 року позивачем сплачено адвокату 5000 грн гонорару.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як видно із відзиву на позов, відповідачем не було подано до суду першої інстанції жодних належних обгрунтувань з питання зменшення суми оплати понесених позивачем витрат на правничу допомогу, а тому судом першої інстанції вірно не взято до уваги такі заперечення і стягнуто з роботодавця, винного в незаконному звільненні, всю суму реально понесених витрат на оплату правничої допомоги адвоката поновленим на роботі у даній справі працівником.

Отже, в цій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині розміру стягнутої моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимира-Волинського Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 квітня 2019 року в даній справі в частині стягнення моральної шкоди змінити.

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимира-Волинського Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України в користь ОСОБА_1 1000 (одну тисячу) гривень моральної шкоди.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді