КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 760/27118/17

19 вересня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Усатової І.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з управління та обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» Житлово-експлуатаційна дільниця № 902 про визнання права користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

06 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з управління та обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» Житлово-експлуатаційна дільниця № 902 про визнання права користування житловим приміщенням.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що її чоловіку ОСОБА_2 в 1974 році було видано ордер на право зайняття кімнати площею 12,1 кв.м. в комунальній квартирі АДРЕСА_1 . За вказаною адресою були прописані і проживали вона, чоловік ОСОБА_2 та їх діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Ордер, на підставі якого їх сім`ї була передана в користування вказана кімната в комунальній квартирі, не зберігся, що підтверджується листами органів влади на їх звернення. Проте, незважаючи на відсутність ордеру, вказувала на існування інших доказів на підтвердження того, що вона з сім`єю в установленому порядку були вселені і проживали в житлових приміщеннях комунальної квартири, а саме : відкриттям особового рахунку на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва від 09.12.1987 № 663, яким в користування громадян були передані кімнати, що звільнилися у відомчому будинку СУ-143 готельного типу. З додатку до вказаного рішення вбачається, що ОСОБА_2 , який проживає з 1974 року в кімнаті № 3, площею 12.1 кв.м. комунальної квартири АДРЕСА_2 передається у користування кімната №1, площею 12.3 кв.м. з відкриттям особового рахунку на дві кімнати № 3 і № 1 площею 24.4 кв.м. на сім`ю з 4 осіб (він, дружина, дочка, син). Про вказане свідчить також відповідь з Державного архіву м. Києва від 26.07.2017 № 02-12.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Відповідно до рішення райдержадміністрації Солом`янського району м.Києва № 1324 від 12.10.2005 року, особовий рахунок на ім`я ОСОБА_2 на дві кімнати по АДРЕСА_3 було закрито і відкрито особовий рахунок на ім`я ОСОБА_5 .

Рішенням Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 27.02.2013 року № 133 особовий рахунок на дві кімнати в комунальній квартирі АДРЕСА_4 було розділено за родинною згодою та визначено: ОСОБА_6 наймачем однієї кімнати, житловою площею 12.10 кв.м., родина з чотирьох осіб: вона, чоловік, дочка, дочка; ОСОБА_4 наймачем однієї кімнати, житловою площею 12.40 кв.м.

Вказувала, що вона з моменту вселення в квартиру АДРЕСА_1 , проживала і користувалася житловими приміщеннями, а після зміни договору найму за згодою наймодавця та членів сім`ї наймача, продовжувала користуватися кімнатою площею 12.40 кв.м., наймачем якої став її син ОСОБА_4 , який загинув 14.07.2015 року під час виконання бойового завдання у ході проведення антитерористичної операції поблизу смт. Луганське, Артемівського району, Донецької області.

Звертала увагу на те, що вона сплачує всі комунальні платежі за користування кімнатою, житловою площею 12.40 кв.м., окрім того, в липні 2015 року нею було погашено борг по оплаті комунальних послуг на суму 722.79 грн. та 722.04 грн.

Крім того, про користування нею спірним житловим приміщенням свідчать також складені мешканцями будинку акти від 18.01.2016 року, 02.11.2016 року та 13.11.2017 року й підписи мешканців на вказаних актах, посвідчені посадовою особою Житлово-експлуатаційної дільниці № 902.

Посилаючись на те, що починаючи з 1974 року вона вселилася і по даний час проживає у житловому приміщенні, на яке з її сином ОСОБА_4 було укладено окремий договір найму та відкрито особовий рахунок на кімнату, площею 12, 40 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 , та на те, що вона набула рівного з ним права користування вказаним жилим приміщенням, просила суд визнати за нею право користування житловим приміщенням - кімнатою, площею12, 40 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з управління та обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» Житлово-експлуатаційна дільниця № 902 про визнання права користування житловим приміщенням, відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішення суду першої інстанції, 12 серпня 2019 року позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року та ухвалити нове судове рішення про визнання за нею права користування житловим приміщенням - кімнатою площею 12,40 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 .

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не було досліджено всіх обставин, що мають істотне значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначала, що з 1974 року вона, як член сім`ї наймача, вселилась та по даний час проживає в спірній кімнаті, а тому на підставі ст. 65 ЖК України набула права користування вказаним жилим приміщенням, на що суд першої інстанції не звернув уваги.

Крім того, судом не надано належну правову оцінку показам свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які свідчать про те, що вона постійно проживала в спірному житловому приміщенні разом з наймачем ОСОБА_4 , вела з ним спільне господарство, піклувалися один про одного.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представники адвокати Сторожук Віта Анатоліївна та Мохненко Василь Петрович повністю підтримали доводи апеляційноїскарги та просили її задовольнити.

Відповідач Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація та третя особа Комунальне підприємство «Керуюча компанія з управління та обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» Житлово-експлуатаційна дільниця № 902 явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивачки та її представників, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно рішення Київської міської ради № 284/5096 від 02.12.2010 року «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» будинок АДРЕСА_6 знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Києва.

Зазначений будинок належить до майна, яке передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, відповідно до розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 1112 від 10.12.2010 року «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» і знаходиться на балансі Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва відповідно до розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації № 279 від 06.05.2015 року, із змінами внесеними розпорядженнями № 347 від 05.06.2015 року, № 383 від 11.11.2016 року.

У будинку АДРЕСА_3 , яка складається з п`яти кімнат площею: 12,10 кв. м., 8,90 кв. м., 16,10, кв. м., 12,3 кв. м., 12,4 кв. м.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилалася на те, що в 1974 році її чоловіку ОСОБА_2 було видано ордер на право зайняття кімнати №3 площею 12,1 кв.м. в комунальній квартирі АДРЕСА_1 , проте ордер, на підставі якого була надана в користування вказана кімната в комунальній квартирі, не зберігся.

З матеріалів справи вбачається, що в 1987 році ОСОБА_2 передано в користування звільнену кімнату № 1, площею 12,3 кв.м., і відкрито особові рахунки на кімнати №3 та №1, пл. 24,4 кв.м. на його ім`я на сім`ю з 4 осіб: він, дружина, дочка та син.

Згідно поквартирної карточки форми №№ 16 , 17, за адресою: АДРЕСА_3 (2 кімнати 24,5 кв.м.), з 13.12.1974 по 18.02.1993 зареєстровані: наймач ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_1 , з 13.12.1974 по 07.02.1991, з 18.04.1991 по 19.04.2005, з 07.06.1990 дочка ОСОБА_11 , а також (без зазначення дати реєстрації) син ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

На підставі рішення держадміністрації Солом`янського району м.Києва №1324 від 12.10.2005 року було закрито особовий рахунок на ім`я ОСОБА_2 на дві кімнати, площею 24,5 кв.м по АДРЕСА_3 та відкрито особовий рахунок на ім`я ОСОБА_12 на дві кімнати, площею 24,5 кв.м. по АДРЕСА_3 , на сім`ю з трьох осіб: вона, брат, дочка.

Відповідно до розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації «Про зміну договорів найму» № 133 від 27.02.2013 року розділено особовий рахунок на дві кімнати в комунальній квартирі АДРЕСА_7 за родинною згодою, визначено ОСОБА_6 наймачем однієї кімнати, житловою площею 12,10 кв. м. на родину з чотирьох осіб та ОСОБА_4 наймачем однієї кімнати, житловою площею 12,40 кв. м. на одного.

Згідно з розпорядженням відділу приватизації державного житла Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 25.12.2015 року №46534, житлову кімнату, площею 12,10 кв. м., що складає 19/100 частини комунальної квартири АДРЕСА_1 приватизовано ОСОБА_6 на родину з чотирьох осіб (вона, чоловік, дві доньки). Наймач житлової кімнати, площею 12,40 кв. м. в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_4 04.08.2015 року знятий з реєстраційного обліку у зв`язку зі смертю.

З наданих доказів судом встановлено, що син позивачки ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , житлова кімната, площею 12,4 кв.м., з 04.08.1994 по 04.08.2015 року, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя ОСОБА_4 вказану кімнату не приватизував. Після зняття ОСОБА_4 з реєстрації за вказаною адресою у зв`язку зі смертю, в спірній кімнаті ніхто не зареєстрований.

Звертаючись до суду з позовом до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з управління та обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» Житлово-експлуатаційна дільниця № 902 про визнання за нею права користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 посилалася на те, що з 1974 року вона вселилася і по даний час проживає у житловому приміщенні- кімнаті площею 12,40 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 , на яке з її сином ОСОБА_4 було укладено окремий договір найму та відкрито особовий рахунок, а тому вона набула рівного з ним права користування вказаним жилим приміщенням, просила суд визнати за нею право користування житловим приміщенням - кімнатою площею 12,40 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з управління та обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» Житлово-експлуатаційна дільниця № 902 про визнання за нею права користування житловим приміщенням - кімнатою площею 12,40 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами спільне проживання її разом з наймачем ОСОБА_4 , ведення ними спільного господарства, наявність у них спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків. Крім того, не встановлено, що це приміщення було постійним місцем проживання позивачки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони грунтуються на встановлених обставинах справи, наданих доказах, вимогах матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Згідно з положеннями статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому законом порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмови - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (стаття 98 ЖК Української РСР).

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 (з наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Верховний Суд України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 виклав правовий висновок про те, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовленний угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на акти про фактичне проживання від 18.01.2016 року, 02.11.2016 року, 13.11.2017 року, складені мешканцями будинку за адресою: АДРЕСА_6 та затверджені ЖЕД-902, в яких зазначено, що ОСОБА_1 дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_3 ( кімната 12,4 кв .м.), на квитанції про оплату житлово-комунальних послуг та на покази свідків.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Так, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що постійно проживала у сусідній квартирі АДРЕСА_8 у період з 2007 по 2017 роки. Позивачка проживала в квартирі АДРЕСА_2 тривалий час. До 2007 року, позивачка проживала сама в окремій кімнаті, а її син проживав в кімнаті, що належала донці, яка, в свою чергу, на Народного Ополчення, 6 не проживала.

Допитана в якості свідка ОСОБА_8 показала, що була однокласницею доньки позивачки, проживала поруч із будинком, в якому знаходиться спірна кімната. Майже щодня вона бачила біля спірного житла позивачку. В якій конкретно кімнаті проживала позивачка свідок відповісти не змогла, як і не надала відповіді на інші уточнюючі питання суду та представника відповідача.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала, що близько 12 років тому донька позивачки переїхала зі своєю сім`єю в інше житло, а в її кімнаті у квартирі АДРЕСА_1 проживав її брат, покійний син позивачки, разом з дружиною та дитиною. В його кімнаті мешкала позивачка.

Надаючи оцінку показам вказаних свідків, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що вказані покази не підтверджують факту спільного проживання позивачки з наймачем ОСОБА_4 у спірній кімнаті.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належну правову оцінку показам свідків, колегія суддів відхиляє, так як така оцінка показам свідків була надана судом першої інстанції і колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо оцінки показів свідків обґрунтованими та такими, що узгоджуються в іншими доказами у справі.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що надані позивачкою в якості доказів квитанції про сплату житлово-комунальних послуг, акти від 18.01.2016 року, 02.11.2016 року, 13.11.2017 року, а також довідка від 12.11.2016 року №545 ЖЕД №902, не підтверджують факту її вселення у спірну кімнату за згодою наймача, їх сумісне проживання в спірній кімнаті з наймачем та ведення ними спільного господарства, оскільки вони стосуються періоду після 2015 року, тобто після смерті наймача ОСОБА_4 , а акти взагалі не містять інформації стосовно періоду проживання позивачки на спірній жилій площі. З наведених вище підстав судом обґрунтовано не взято до уваги лист Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської РДА у м. Києві №260/5987/33 від 25.11.2016 «Про надання пільг за фактичним місцем проживання», так як відповідно до вказаного листа, ОСОБА_1 включено до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, з числа учасників антитерористичної операції, з правом користування пільгами на оплату житлово-комунальних послуг за фактичним місцем проживання: АДРЕСА_3 , з 01.11.2016 року.

Вірну оцінку також надано судом першої інстанції квитанції про сплату позивачкою комунальних платежів по спірній кімнаті 10.07.2015 року по опаленню 722,29 грн., квартплаті -722,79 грн., так як здійснення позивачкою ( матір`ю) вказаних платежів в липні 2015 року під час перебування наймача кімнати ОСОБА_4 (сина) у зоні АТО, не свідчить про те, що вона вселилась в спірну кімнату з дозволу наймача в якості члена його сім`ї та вела з ним спільне господарство.

Колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції про те, що медична картка ОСОБА_13 , яка була заведена ще за часів її реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , як члена сім`ї наймача ОСОБА_2 , не підтверджує факту проживання позивачки в спірній кімнаті з 2013 року з дозволу наймача ОСОБА_4 .

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування зазначених вище висновків суду першої інстанції.

Обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що надані позивачкою докази не підтверджують дотримання нею встановленого законом порядку вселення в житлове приміщення.

При вирішенні спору про право користування жилим приміщенням, суд повинен з`ясувати наявністьписьмової згоди членів сім`ї наймача на вселення, тривалість постійного проживання позивача з наймачемдо його смерті, чи була квартира постійним місцем проживання для позивача, чи вели особи спільне господарство.

При цьому беззаперечно встановлено, що позивачка ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (2 кімнати 24,5 кв.м.), з 13.12.1974 року по 07.02.1991 року, з 18.04.1991 року по 19.04.2005 року.

Після закриття 12.10.2005 року особового рахунку на ім`я ОСОБА_2 , розділення 27.02.2013 року особового рахунку та визначення ОСОБА_4 наймачем однієї кімнати житловою площею 12,40 кв. м., позивачка в спірній кімнаті зареєстрована не була.

ОСОБА_4 був єдиним зареєстрованим у кімнаті площею 12,40 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 та після його смерті у спірній кімнаті інші особи не зареєстровані.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 19.04.2005 року знялась з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_2 АДРЕСА_6 та була зареєстрована 28.04.2005 року за адресою АДРЕСА_9 . 19.01.2015 року позивачка знялася з реєстрації за вказаною адресою та 03.04.2017 року знову була зареєстрована за цією ж адресою.

При цьому в суді першої інстанції позивачкою були надані пояснення з приводу квартири АДРЕСА_10 в яких вона зазначила, що вказана квартира була придбана за власні кошти її донькою для подальшого проживання її сім`ї, але через сімейні обставини договір інвестування та подальше право власності і реєстрація вказаної квартири були оформлені на неї. В подальшому, квартира АДРЕСА_10 була подарована нею доньці, яка є справжнім власником цієї квартири. (а.с.177-178)

При цьому судом першої інстанції вірно зауважено, що позивачка знялась з реєстраційного обліку за спірною адресою добровільно у 2005 році та зареєструвалася за адресою: АДРЕСА_9 .

З викладеного вбачається, що ОСОБА_1 у спірній кімнаті за життя наймача ОСОБА_4 зареєстрованане була та не проживала, з 2005 року була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_10 , де зберігала за собою право користування жилим приміщенням і не набулаправакористування спірним житлом.

Апеляційним судом враховується й те, що наймач квартири ОСОБА_4 за життя не звертався до уповноважених органів з питання вселення ОСОБА_1 та реєстрації її місця проживання у спірній квартирі, тому доводи ОСОБА_1 про її постійне проживання у спірній квартирі зі згоди наймача ОСОБА_4 не підтверджуються наданими суду та дослідженими в судовому засіданні доказами. Крім того, з досліджених судом доказів вбачається, що ОСОБА_4 до дня смерті перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_14 , від цього шлюбу у них є донька ОСОБА_15 , 2009 року народження і саме з ними він проживав.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позивачкою не доведено факту набуття нею права користування спірним жилим приміщенням, вселення до спільного житлового приміщення саме на умовах постійного проживання, проживання однією сім`єю з наймачем і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 вересня 2019 року.

Головуючий: Судді: