ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7353/19 Справа № 216/272/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Бутенко М. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 216/272/14-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 травня 2019 року, яке ухвалено суддею Бутенко М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 22 травня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.

Позов мотивовано тим, що 19 вересня 2003 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №KRH0А000550032, згідно умов якого останній отримав кредитні кошти у національній валюті, у розмірі 38 880,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 18.09.2006 року.

Відповідно до умов укладеного договору, ОСОБА_1 зобов`язаний щомісяця сплачувати кредит, нараховані відсотки за користування кредитними коштами, а у разі неналежного виконання зобов`язань передбачено нарахування штрафних санкцій.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним Кредитним договором, між сторонами було укладено Договір застави № KRH0А000550032 від 19.09.2003 року, згідно до умов якого ОСОБА_1 передав в заставу автомобіль: ДЕУ, модель: Ланос, рік випуску 2003, тип ТЗ: седан, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, станом на 03.01.2014 року, заборгованість складає 209 582,28 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 27 240,63 грн.; заборгованість по відсоткам - 63 690,94 грн.; пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань - 118 650,71 грн.

Позивач просив суд, в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором, вилучити у ОСОБА_1 та передати у заклад Банку предмет застави - автомобіль: ДЕУ, модель: Ланос, рік випуску 2003, тип ТЗ: седан, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт), та звернути стягнення на предмет застави, шляхом продажу вказаного майна, з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом, з іншою особою покупцем, зі знаттям вказаного автомобілю з обліку в органах ДАЇ України, з наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, а також стягнути судові витрати у справі.

Відповідач ОСОБА_1 подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до заявлених позовних вимог.

У січні 2018 року позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з уточненою позовною заявою, згідно якої, не змінюючи підстави через які звернувся до суду (неналежне виконання відповідачем умов договору щодо не повернення кредитних коштів та наявність заборгованості), просив залишити без розгляду частину позовних, а саме щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - автомобіль та задовольнити вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № KRH0A000550032 від 19.09.2003 року у розмірі 209 582 грн. 28 коп., з яких 27 240, 63 грн. - заборгованості за кредитом, 63 690, 94 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 118 650, 71 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором (а.с. 114-115).

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 травня 2019 року позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави залишено без розгляду.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Так, на думку позивача, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо пропуску АТ КБ «ПРИВАТБАНК» позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки за умовами п. 6.1. Кредитного договору № KRH0A000550032 від 19.09.2003 року цей Договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим Договором, а тому, зважаючи на відсутність належного та повного виконання позичальником ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань, договірні відносини між сторонами тривають, питання про припинення Договору сторонами не вирішувалося, тому й позовна давність не могла бути пропущена.

На переконання позивача, суд першої інстанції звузив його права на судовий захист, оскільки виключив своєчасне вирішення спору та відстрочив час виконання ОСОБА_1 зобов`язань за Договором з урахуванням апеляційної тяжби позивача та оскарження незаконного рішення та понесення додаткових витрат у вигляді судового збору.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Бродька А.І., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 вересня 2003 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № KRH0A000550032, згідно умов якого відповідач отримав кредитні кошти, у національній валюті, у розмірі 38 880 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення - 18 вересня 2006 року (а.с.11-12).

Відповідно до п.п. 2.2.2., 4.1., 4.2., 4.3, 5.1. Договору ОСОБА_1 зобов`язаний щомісяця сплачувати кредит, нараховані відсотки за користування кредитними коштами, у разі неналежного виконання зобов`язань передбачено нарахування та сплата штрафних санкцій у вигляді пені розміром 0,15 % від суми непогашеної заборгованості по процентах за кожен день прострочення платежу.

ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором своєчасно та належним чином не виконував, в результаті чого, станом на 03.01.2014 року, утворилась заборгованість, яка згідно розрахунків позивача становить 209 582,28 грн. та складається з наступного: 27 240,63 грн. - заборгованість за кредитом, 63 690,94 грн. - заборгованість за відсотками, 118 650,71 грн.

Судовим наказом Центрально-Міського районного суд м.Кривого Рогу від 07 лютого 2006 року з ОСОБА_1 на користь Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», стягнуто 33 671,67 грн. заборгованості (а.с. 83).

Вирішуючи позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № KRH0A000550032 від 19.09.2003 року, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18, з нарахуванням відсотків до 18.09.2006 року, виходячи із відсоткової ставки погодженої сторонами при укладенні Договору за весь розрахунковий період. При цьому, судом враховано дострокове припинення цього Договору при зверненні кредитора до суду із заявою про видачу судового наказу та видачу Центрально-Міським районним судом м.Кривого Рогу судового наказу від 07.02.2006 року, у зв`язку з чим було задоволено заяву відповідача ОСОБА_1 про застосування наслідків пропуску позивачем позовної давності та відмовлено в задоволенні заявлених позовних вимог з цих підстав.

Колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, вважає за необхідне змінити мотиви відмови у його задоволенні.

Так, за нормами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає у рішенні про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З аналізу змісту наведених норм можна дійти висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тобто, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що зазначено в судовому рішенні.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2011р. №14 "Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження" - наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Вищезазначені вимоги закону не було у повній мірі враховано судом першої інстанції, який дійшовши вірного висновку про те, що заборгованість за Кредитним договором № KRH0A000550032 від 19.09.2003 року вже стягнута судовим наказом Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 07 лютого 2006 року по цивільній справі №2-н-43/2006 та Кредитний договір № KRH0A000550032 від 19.09.2003 року є припиненим, вважав, що Банк має право на нарахування відсотків в межах дії цього Договору, яка узгоджена сторонами при його укладенні, тобто до 18.09.2006 року.

Натомість, у зв`язку з достроковим зверненням кредитора АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за кредитним договором № KRH0A000550032 від 19.09.2003 року у лютому 2006 року та видачею відповідного судового наказу від 07 лютого 2006 року, право кредитора нараховувати відсотки та пеню в межах дії цього Договору припинилося.

Доводи апеляційної скарги про те, що Кредитний договір № KRH0A000550032 від 19.09.2003 року не припинений, оскільки його умовами погоджено строк дії договору до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань, є помилковими.

Так, статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, згідно приписів абзацу 2 частини першої ст. 1048 ЦК України щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/95/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України.

Оскільки, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» скористався своїм правом пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове повернення кредиту, згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України, станом на лютий 2006 року і така вимога була задоволена судовим наказом Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 07 лютого 2006 року, який є особливою формою судового рішення, то у банка відсутні підстави нараховувати відсотки та інші платежі за користування даним кредитом, починаючи з 07 лютого 2006 року.

При цьому, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Тобто, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

У відповідача існує невиконане грошове зобов`язання перед позивачем у розмірі 33 671,67 грн., що підтверджується судовим наказом Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 07 лютого 2006 року, у зв`язку з чим останній має право на пред`явлення відповідачу вимоги в порядку частини другої статті 625 ЦК України про сплату інфляційних втрат та трьох відсотків річних (якщо інший розмір не передбачено договором) за період прострочення грошового зобов`язання з моменту набрання чинності цим рішенням до фактичного його виконання шляхом сплати усіх необхідних грошових сум, однак не надає йому право на стягнення з боржника відсотків та неустойки за прострочення виконання договору до повного виконання взятих на себе зобов`язань, які позивачем розраховано як щомісячні платежі в межах дії цього Кредитного договору.

При цьому, колегія суддів звертає увагу й на те, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК», при зверненні до суду з даним позовом та під час розгляду справи, не повідомляло суд про наявність судового рішення, яким з боржника ОСОБА_1 вже було стягнуто заборгованість за спірним Кредитним договором, та розрахунок боргу не тільки не містить такої інформації, але й фактично позивачем повторно заявлено позовні вимоги про стягнення тіла кредиту, питання щодо якого вже було вирішено в судовому порядку, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо стягнення тіла кредиту теж не підлягають задоволенню.

Надана ж представником позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до суду апеляційної інстанції 01 жовтня 2019 року, тобто в день судового розгляду справи та майже через три місяці після відкриття провадження за апеляційною скаргою позивача, копія заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 березня 2012 року, яким було звернуто стягнення на предмет застави (автомобіль: ДЕУ, модель: Ланос, рік випуску 2003, тип ТЗ: седан, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 ) для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНЕ» за кредитним договором №KRH0А000550032 від 19 вересня 2003 року, колегією суддів не приймається, як належний та допустимий доказ, оскільки, він поданий до суду з порушенням строків визначених ст. 83 ЦПК України.

Крім того, це судове рішення надане представником позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» для підтвердження того, що строк позовної давності банком не пропущено, а з`ясування обставин щодо дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з позовом про стягнення з позичальника ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором судом не здійснюється з вищенаведених підстав.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом задоволенню не підлягають у зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 травня 2019 рокув частині мотивів відмови в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості -змінити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 02 жовтня 2019 року.

Головуючий:

Судді: