Справа № 486/1178/18
Провадження № 2/486/75/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року м. Южноукраїнськ

Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді Далматової Г.А.,

при секретарі Коршак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнськ Миколаївської області цивільну справу №486/1178/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

06 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя- автомобілю марки «BMW 520».

Позовні вимоги мотивує тим, що з 27 квітня 2017 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. У жовтні 2017 року за спільні кошти вони придбали автомобіль марки «BMW 520», 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 6000 доларів США,що на сьогодні становить 168 тис. грн. Вважає, що 1/2 частка у спільному майні складає 84 тис. грн. Оскільки у них з відповідачем склались напружені стосунки і вони проживають окремо, але користується автомобілем відповідач одноособово, позивач просить стягнути з нього вартість 1/2 частки спірного автомобіля у розмірі 84 тис. грн., виділивши вказаний автомобіль у власність відповідача.

В судове засідання позивач не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності та підтримання позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, судом належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 не визнав позовні вимоги. На його думку, виходячи з позиції ВС України, факт придбання майна за час перебування у шлюбі, не є безумовною підставою для визнання такого майна спільною власністю подружжя. Доказуванню підлягає окрім іншого, походження коштів за які це майно придбавалось, особистий вклад кожного члена сім`ї в набутті майна і т.ін. Таких доказів позивачкою представлено не було. Вказує що, як зазначає відповідач, спірний автомобіль був придбаний не за спільні кошти подружжя, а за кошти отримані ним від свої баби та діда, які ті у свою чергу, отримали від продажу належної їм квартири у м. Вільногірську Дніпропетровської області. Дану обставину підтверджує копією договору купівлі-продажу квартири. А тому вважає позов ОСОБА_1 необґрунтованим та просить відмовити у його задоволенні /а.с.177/.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 12 квітня 2019 року за клопотанням позивача було призначено судову автотоварознавчу експертизу, провадження по справі було зупинено /а.с.202/. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 30.05.2019 року зазначена ухвала була скасована з мотивів того, що суд першої інстанції не встановив обставини, задля встановлення яких призначалася експертиза, іншим шляхом, а саме, чи проводилась оцінка при продажу автомобіля, за яку ціну продано автомобіль, не встановлено особу покупця /а.с. 231-232/. Провадження поновлено ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 11 червня 2019 року /а.с.236/.

Відповідач, у відзиві на позовну заяву зазначає, що кошти на придбання автомобіля «BMW 5201» отримав від своїх баби та діда, які продали належну їм квартиру. На підтвердження цього надав копію договору купівлі-продажу квартири від 20 жовтня 2017 року, згідно якого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , від імені яких діяв ОСОБА_6 , продали двокімнатну квартиру у м. АДРЕСА_1 , за 135 тис. грн. /а.с. 47-49, 98-100, 101/.

Позивач у відповіді на відзив та письмових поясненнях зазначила, що автомобіль був придбаний за спільні кошти та зазначила, що до реєстрації шлюбу мала у власності автомобіль «SUZUKI SWIFT», 2005 року випуску, який продала у липні 2016 року за довіреністю, а кошти у жовтні 2017 року були витрачені на придбання нового автомобіля. Окрім того, вказує, що її мати ОСОБА_7 , яка працює на посаді бухгалтера та отримує значний дохід, має можливість матеріально підтримувати позивача /а.с. 82-83, 88, 89, 90-91, 117-118, 132-134/.

Дослідивши письмові матеріали справи судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 квітня 2017 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб /а.с. 7/. Мають доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 8/.

З копії договору купівлі-продажу транспортного засобу від 26 жовтня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 придбав автомобіль марки «BMW 5201», сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 а.с. 102-103/. В матеріалах справи міститься документи, що стали підставою для реєстрації спірного автомобілю на відповідача /а.с.141-157/.

17 липня 2018 року автомобіль було перереєстровано на іншу особу /а.с.34/.

Крім того, сторони надали копії трудових книжок та довідки про отримані доходи по жовтень 2017 року /а.с. 52-55, 56, 57, 84-87, 92-94/.

Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1) ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права.

Відповідно до положень ч.1 ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Стаття 163 СК України регламентує, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (висновки Верховного Суду у постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц).

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 зазначеної постанови, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно положень ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що спірнийавтомобіль був набутий подружжям в період шлюбу.

При цьому, визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно у відповідності до ст. 60 СК України, необхідно встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Пояснюючи джерело походження коштів на придбання спірного автомобіля позивач вказала, що окрім отримуваної сторонами заробітної плати, вона мала у власності автомобіль марки «SUZUKI SWIFT», 2005 року випуску, який продала у липні 2016 року, а гроші витратила на придбання нового авто та гроші подаровані на весіллі.

Відповідач послався на отримання коштів від своїх баби та діда ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , які продали належну їм квартиру в м. АДРЕСА_1 . На підтвердження цього надав копію договору купівлі-продажу квартири від 20 жовтня 2017 року. Також надав копію договору купівлі-продажу автомобіля марки «BMW 5201» від 26 жовтня 2017 року /а.с.102-103/.

Разом з тим, дослідивши усі надані докази в сукупності, суд дійшов висновку, що жодною із сторін не доведено належними доказами вкладення особистих коштів у купівлю автомобіля, а тому він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Кожна сторона, у відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Суомінен проти Фінляндії» від 1.07.2003 р.)

Суд приймає до уваги зауваження представника відповідача щодо незгоди із визначеною позивачем вартістю спірного автомобіля. Так, позивачу було роз`яснено право на призначення експертизи для визначення дійсної вартості спірного майна на час розгляду справи, але експертиза по справі була проводилась.

Разом з тим, у відповідності до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, згідно ст.13 ЦПК України, у змагальному процес не має права збирати докази за власною ініціативою. В інакшому випадку буде порушений принцип незалежності, безсторонності та неупередженості суду.

Оскільки позивачем не подано до суду доказів, перелік яких надано в ухвалі апеляційного суду, або клопотань про їх витребування, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів.

В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що за участю позивача сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок чого вартість автомобіля не відповідала зазначеній у договорі купівлі-продажу. Відповідач у 2018 році без згоди позивача уклав договір купівлі-продажу спірного автомобіля, що також сторонами не оспорюється. Суду не надані документи, що підтверджують факт продажу автомобіля та його вартість на момент укладення договору.

Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018 дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Позивачем надано суду розрахунок вартості автомобіля, проведений за допомогою програми сайту економічного розвитку і торгівлі України /а.с.251/. Такий документ не може бути прийнятий судом як належний доказ, оскільки згідно розрахунку оцінювався автомобіль марки БМВ 1 серії п`ятидверний хетчбек, тоді як із документів, наданих регіональним сервісним центром в Київській області вбачається, що відповідачу належав автомобіль БМВ 520і (п`ята серія) легковий чотиридверний седан /а.с.141/. Таким чином належних та допустимих доказів вартості автомобіля суду не надано.

Приймаючи до уваги вищевказані обставини, враховуючи що на день розгляду справи судом позивач не надала підтвердження суми позовних вимог, сторони не погодили вартість спірного автомобіля, відповідач не погоджується сплачувати позивачу будь-яку компенсацію за частку автомобіля і не бажає вносити будь яку суму грошових коштів на депозитний рахунок суду, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 4, 11, 12, 13, 76-78, 81, 89, 264, 265, 268, ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Южноукраїнського

міського суду Г.А. Далматова