Постанова

Іменем України

23 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 757/40858/17-ц

провадження № 61-42005св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: національний Банк України, приватне підприємство «Юридичний департамент «Дікон-Юг», відкрите акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Одеса-Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника адвоката Жукова Тимура Вікторовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року у складі судді

Москаленко К. О. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2018 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Андрієнко А. М.,

Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного Банку України (далі - НБУ), приватного підприємства «Юридичний департамент «Дікон Юг» (далі - ПП «ЮД «Дікон Юг»), відкритого акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Одеса-Банк» (далі - ВАТ АКБ «Одеса-Банк») про визнання договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 15 травня 2013 року між ВАТ «АКБ «Одеса-Банк» та ПП «ЮД «Дікон Юг» було укладено договір № 1 про відступлення прав вимоги, за умовами якого первісний кредитор передає новому кредитору за цим договором право вимоги до ОСОБА_1 , а новий кредитор сплачує первісному кредитору винагороду у розмірі 43 242,44 грн. Приймаючи до уваги те, що на підставі договору № 1 про відступлення прав вимоги зобов`язання за основним договором фактично не змінились, а відбулась заміна кредитора, позивач вважає, що з моменту заміни кредитора в основному договорі у нового кредитора виникло право вимагати від боржника повернення кредиту та сплати нарахованих на неповернуту частину заборгованості за кредитом процентів в іноземній валюті.

З урахуванням пункту «г» частини четвертої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та з огляду на пункт 2.3 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні позивач вважає, що для здійснення операцій по отриманню новим кредитором від боржника іноземної валюти в рахунок повернення кредиту та сплаті нарахованих на суму кредиту процентів необхідно наявність індивідуальної ліцензії НБУ. Оскільки ні новий кредитор, ні боржник індивідуальної ліцензії НБУ для проведення зазначених операцій не отримували, укладення оспорюваного договору № 1 про відступлення прав вимоги відбулося з порушенням статті 533 ЦК України, пункту «г» частини четвертої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та пункту 2.3 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні.

ОСОБА_1 на підставі статті 215 ЦК України просив визнати недійсним договір № 1 про відступлення прав вимоги від 15 травня 2013 року, який укладено на підставі протоколу від 30 квітня 2013 року № 3-095/2 проведення аукціону реалізації майна ВАТ «АКБ «Одеса-Банк» у відповідності до вимог Постанови правління НБУ від 28 серпня 2001 року № 369 між ВАТ «АКБ «Одеса-Банк» та ПП «ЮД «Дікон Юг».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив із їх недоведеності та необґрунтованості.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 . апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції та вказав, що укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги не підпадає під ознаки здійснення валютної операції, оскільки за вказаним договором передавалась не заборгованість, предметом якої є валютні цінності, а право вимоги такої заборгованості з третьої особи, тобто, відбулось відступлення права вимоги, а не переведення валютного боргу.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

02 серпня 2018 року ОСОБА_1 та його представник - адвокат Жуков Т. В. через засоби поштового зв`язку подали до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просять скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що платежі за кредитним договором, не зважаючи на заміну кредитора в основному зобов`язанні, позичальник повинен здійснювати у валюті кредитного договору, зокрема в доларах США. Проте, частина третя статті 533 ЦК України передбачає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, визначних законом. Такий випадок, порядок та умови, встановлюються Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

А тому для отримання новим кредитором від боржника платежів, спрямованих на погашення кредитної заборгованості (кредит та проценти) в іноземній валюті, новий кредитор повинен мати в будь-якому банку України валютний рахунок. Також у нового кредитора необхідна наявність індивідуальної ліцензії НБУ, а ПП «ЮД «Дікон-Юг» не має відкритих валютних рахунків та відповідної ліцензії. Вказані обставини роблять неможливим виконання позичальником зобов`зязань за кредитним договором в порядку та на умовах, які визначені кредитним договором.

Судами не звернуто уваги та не надано оцінки доводам позивача щодо відсутності в умовах спірного договору, умови, якою визначено обсяг відступленого права вимоги із зазначенням валюти зобов`язання.

Оскільки суди не визначилися з правовою природою спірного договору, судові рішення є передчасними, оскільки неукладений договір (договір факторингу) не можна визнавати недійсним.

Доводи інших учасників справи:

07 вересня 2018 року ПП «ЮД «Дікон-Юг» через засоби поштового зв`язку подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від

27 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2018 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 13 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з печерського районного суду міста Києва.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 30 квітня 2013 року відбувся аукціон з продажу майна ВАТ «АКБ «Одеса-Банк», за результатами якого майнові права за договором від 21 грудня 2007 року № 183/07-Ф про надання довгострокового кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії придбані ПП «ЮД «Дікон-Юг».

На підставі протоколу проведення аукціону від 30 квітня 2013 року № 3-095/2 між ВАТ «АКБ «Одеса-Банк» та ПП «ЮД «Дікон-Юг» укладено договір № 1 від

15 травня 2013 року про відступлення права вимоги, за умовами якого

ВАТ «АКБ «Одеса-Банк» передало, а ПП «ЮД «Дікон-Юг» прийняло право вимоги, що належить ВАТ «АКБ «Одеса-Банк», і ПП «ЮД «Дікон-Юг» стало новим кредитором за договором від 21 грудня 2007 року № 183/07-Ф про надання довгострокового кредиту у вигляді відновлюваної кредитної лінії, укладеним між ВАТ «АКБ «Одеса-Банк» та ОСОБА_1

За умовами пункту 1.2. договору № 1 про відступлення права вимоги,

ПП «ЮД «Дікон-Юг» отримав право вимоги від ОСОБА_1 належного виконання всіх зобов`язань за кредитним договором.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2017 року, у справі № 1505/3691/2012 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПП «ЮД «Дікон-Юг» заборгованість за договором від 21 грудня 2007 року № 183/07-Ф про надання довгострокового кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії. Вказаними судовими рішеннями перевірялися, зокрема, законність стягнення з позивача заборгованості за кредитом саме на користь ПП «ЮД «Дікон-Юг».

Крім того, рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 13 квітня 2017 року та постановою апеляційного суду Одеської області від 03 квітня 2018 року, які залишені без змін постановою Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 522/18180/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ПП «ЮД «Дікон-Юг», третя особа - ВАТ «АКБ «Одеса-Банк», про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судовими рішеннями у справі № 522/18180/15-ц встановлено, що договір № 1 від 15 травня 2013 року є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки в цьому конкретному випадку відбулась заміна кредитора в зобов`язанні, а метою договору факторингу є фінансування (надання коштів) кредитора в зобов`язанні під відступлення права вимоги до боржника і надання такому кредитору супутніх послуг, що відповідно до статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Тому доводи заявників про те, що судами не визначено правову природу спірного договору є безпідставними, оскільки його правова природа встановлена по справі № 522/18180/15-ц.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Згідно з положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За правилами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша стаття 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статями 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання, і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів встановили, що під час укладання оспорюваного договору було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення правочинів, а позивач не довів факту заподіяння йому шкоди у зв`язку з укладанням вищезгаданого договору. Суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки відсутні підстави для визнання недійсним договору № 1 про відступлення прав вимоги від 15 травня

2013 року, який було укладено між ВАТ «АКБ «Одеса-Банк» та ПП «ЮД «Дікон-Юг» .

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи заявників про те, що ПП «ЮД «Дікон-Юг» не може мати права вимоги за спірним договором, оскільки підприємство не отримало у встановленому законом порядку індивідуальну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, не заслуговують на увагу й не є підставою для скасування законних й обґрунтованих рішень суду з таких підстав.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України № 15-93 «Про систему валютного реагування та валютного контролю» від 19 лютого 1993 року (далі - Декрет).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до статті 5 Декрету, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього ж Декрету.

З огляду на це, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою правління Національного Банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний Банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснювати операції з валютними цінностями).

Водночас, відповідно до пункту 1.3 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від

08 лютого 2010 року № 49, використання іноземної валюти як засобу платежу - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об`єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права.

Тобто, укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги не підпадає під ознаки здійснення валютної операції, оскільки за вказаним договором передавалась не заборгованість, предметом якої є валютні цінності, а право вимоги такої заборгованості з третьої особи, тобто, відбулось відступлення права вимоги, а не переведення валютного боргу. Такого ж висновку щодо правової природи спірного договору дійшов Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 522/18180/15-ц.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від

27 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Щодо судових витрат:

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги

ОСОБА_1 та його представника адвоката Жукова Т. В. без задоволення, то розподіл судових витрат відповідно до правил статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника адвоката Жукова Тимура Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко