Житомирський апеляційний суд
Справа №285/19/19 Головуючий у 1-й інст. Заполовська Т. Г.
Категорія 43 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №285/19/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування спільним майном,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області, ухвалене 20 травня 2019 року суддею Заполовською Т.Г. у м. Новоград-Волинському, повний текст рішення складено 30 травня 2019 року,

в с т а н о в и в :

У січні 2019 року ОСОБА_1 подав до суду позов до ОСОБА_2 , у якому просив: встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши йому у користування жилу кімнату площею 11,4 кв.м., лоджію площею 2,9 кв.м., а ОСОБА_2 - жилу кімнату площею 16,4 кв.м.; залишити у їх спільному користуванні: кухню площею 7,4 кв.м., вбиральню площею 1,4 кв.м., ванну кімнату площею 2,8 кв.м., коридор площею 8,7 кв.м., вбудовані шафи площею 0,4 м та 0,2 м.

В обґрунтування позову зазначив, що він та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Між ними не досягнуто домовленості щодо користування вказаним нерухомим майном.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 травня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове - про задоволення його позовних вимог.

На його думку, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Також, судом не враховано те, що спірна квартира є його єдиним місцем проживання, а ОСОБА_2 на праві власності належить жилий будинок, у якому остання проживає. Вважає, що запропонований ним варіант користування квартирою найбільш враховує баланс інтересів кожного із співвласників, а встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток, належних кожному із співвласників.

У своїх доводах також послався на правові позиції Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-1500цс15 від 17 лютого 2016 та Верховного Суду у постанові № 363/928/16-ц від 03.10.2018 щодо допущення можливості відійти у незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку із неможливістю забезпечити їх точну відповідність.

У відзиві ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала, посилаючись на її безпідставність. Зазначила, що між нею та позивачем існує спір щодо припинення його частки у спільному майні, у зв`язку із чим, на її думку, виник позов про визначення порядку користування квартирою. Крім того, зазначила, що ОСОБА_1 штучно погіршив свої житлові умови, подарувавши належну йому на праві власності Ѕ частину квартири у Рівненській області, де він фактично проживає, своїй дружині. Вважає, що перевищення жилої площі у разі встановлення, визначеного позивачем порядку користування квартирою, не може бути визнано незначним, а тому призведе до суттєвого обмеження прав її та членів її сім`ї.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтримала доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у його відсутність, що відповідає положенню ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши пояснення ОСОБА_2 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 має житлову площу 27,8 кв.м та складається з двох жилих кімнат площею 16,4 кв.м та 11,4кв.м. ОСОБА_1 має право власності на ј частину квартири, що у жилій площі складає 6,95 кв.м, ОСОБА_2 - на ѕ частини квартири, що у жилій площі складає 20,85 кв.м.

ОСОБА_1 просив виділити йому жилу кімнату площею 11,4 кв.м з лоджією площею 2,9 кв.м, а ОСОБА_2 - жилу кімнату 16,4 кв.м.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що запропонований позивачем порядок користування квартирою передбачає надання йому у користування кімнати, площа якої є більшою, ніж його частка у спільній частковій власності, у зв`язку із чим такий порядок користування порушить права відповідачки, оскільки у зазначеному обсязі не відповідатиме її частці у спірному майні.

Такий висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції вважає безпідставними з огляду на таке.

За змістом статті 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Позивач просить виділити йому у користування жилу кімнату 11,4 кв.м, площа якої майже у два рази більша ніж його частка у спільній частковій власності, яка складає 6,95 кв.м (11,4-6,95=4,45 кв.м).

Отже, такий відступ від відповідності реальних часток ідеальним є значним, а тому виділити в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно, не представляється можливим.

Посилання ОСОБА_1 на те, що спірна квартира є його єдиним місцем проживання, а ОСОБА_2 на праві власності належить жилий будинок, у якому остання проживає, не мають правового значення для вирішення спору про встановлення порядку користування спільним майном.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 20 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 27 вересня 2019 року.