Номер провадження: 22-ц/813/1127/19
Номер справи місцевого суду: 521/1243/18
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Віцько А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 04 вересня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Малиновського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, посилаючись на те, що їй на праві власності, на підставі договору дарування від 18 листопада 2015 року, належить Ѕ частина житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 Інша частина вказаного житлового будинку належить на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 жовтня 1998 року відповідачці ОСОБА_1 .

Позивачка зазначала, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2013 року свідоцтво про право на спадщину від 16 жовтня 1998 року №4-3056, видане П`ятою Одеською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_1 в Ѕ його частині було визнано недійсним та визнано право власності на Ѕ частину вказаного житлового будинку за її чоловіком ОСОБА_3 , який при житті подарував їй належну йому частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Вказувала, що вона з квітня 1998 року разом з чоловіком проживала у житловому будинку по АДРЕСА_1 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті, відповідачка, яка була його рідною донькою разом зі своїм чоловіком стала перешкоджати позивачу користуватися житловим будинком.

Стверджувала, що 31 травня 2017 року, скориставшись її відсутністю, відповідачка разом із чоловіком та сином, зрізали замки на воротах та хвіртці, пошкодили замки до вхідних дверей та проникли у будинок. Після цього, вони створили їй жахливі умови проживання, стали проводити будівельні роботи, перекрили доступ до електролічильника, відмежували половину подвір`я 3-х метровим парканом, розбили вікно у кухні, постійно перекривали вхід через хвіртку та ворота до будинку навісним замком, а 03 листопада 2017 року приварили залізяччям вхід до будинку.

Позивач зазначала, що з 03 листопада 2017 року вона, як співвласник, з вини відповідачки не має доступу до житлового будинку по АДРЕСА_1 . Вона намагалася самостійно потрапити в будинок, однак їй не вдалося це зробити, так як відповідачка вчиняє їй перешкоди у користуванні та розпорядженні належною їй частиною будинку. Вказувала, що після невдалих спроб потрапити у житловий будинок по АДРЕСА_1 , вона неодноразово зверталася до поліції, однак, вжиті заходи не вплинули на протиправну поведінку відповідачки, яка і надалі не дає можливості їй потрапити до належної їй частини будинку. Відповідач ображає її та неодноразово застосовувала до неї разом зі своїм чоловіком фізичну силу (били її), що було підставою для відкриття кримінального провадження.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила суд усунути їй перешкоди в користуванні та володінні належної їй 1/2 частиною житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом її вселення; зобов`язати відповідачку не чинити їй перешкоди в здійсненні права володіння та користування належної їй 1/2 частини вказаного вище житлового будинку; зобов`язати відповідачку не чинити їй перешкоди у безперешкодному пересуванні та доступі до житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зняття замків з хвіртки, та надати їй доступ до електролічильника, знесення облаштованого нею трьохметрового паркану на подвір`ї, засклити вікно в кухні, та повернути меблі та інші речі, що знаходились в спальні та прихожій вказаного будинку; стягнути з відповідачки на її користь судові витрати.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 04 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Усунено ОСОБА_2 перешкоди в користуванні 1/2 частиною житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 в житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_2 в житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди в здійсненні права володіння та користування Ѕ частиною житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору дарування від 18 листопада 2015 року.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у безперешкодному пересуванні та доступі до житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зняття замків з хвіртки, та надати ОСОБА_2 доступ до електролічильника.

В інший частині позову відмовити.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 704 гривні 80 копійок.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 04 вересня 2018 року та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Так, апелянт зазначає, що вона є єдиним власником спірного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Зазначає, що позивач ОСОБА_2 є особою, яка діє виключно в своїх матеріальних інтересах, зокрема позивач змусила її батька укласти з нею шлюб, потім скласти на неї заповіт, а в подальшому й договір дарування спірного майна. Крім того, на думку апелянта, позивач посягає на весь будинок.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні Ѕ частиною житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та вселення позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником спірного майна, а відповідачка чинить їй перешкоди у користуванні та володінні належним їй майном.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним.

На підставі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 26 лютого 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис за № 222 (а.с.11).

30 травня 2014 року ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого все своє майно заповів ОСОБА_2 , що підтверджується копією заповіту (а.с.14).

18 листопада 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_3 безоплатно передав у власність, а ОСОБА_2 прийняла в дар належну дарувальнику Ѕ частку житлового будинку під АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного житлового будинку під літерою „А", загальною площею 94,8 кв.м., житловою площею 41, 1 кв.м. та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці, площею 334 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні (а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.12).

Таким чином, ОСОБА_2 є власником Ѕ частки житлового будинку під АДРЕСА_1 , не лише за договором дарування від 18 листопада 2015 року, а й за заповітом, складеним за життя ОСОБА_3 30 травня 2014 року.

Спірна Ѕ частина житлового будинку під АДРЕСА_1 , належала померлому ОСОБА_3 на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 26.11.2013 року, яким було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.10.1998 року за № 4-3056, видане П"ятою Одеською державною нотаріальною конторою на ім"я ОСОБА_1 в Ѕ його частині та визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Тому доводи апелянта, що вона є єдиною власницею спірного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом спростовуються рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.11.2013 року, яким свідоцтво про право на спадщину за законом, на підставі якого ОСОБА_1 була спадкоємицею всього спірного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті матері ОСОБА_4 , в Ѕ його частині було визнано недійсним та визнано право власності на Ѕ частину спірного майна за ОСОБА_3, який вподальшому подарував свою частку ОСОБА_2 , та яка з 18 листопада 2015 року стала законним власником Ѕ частини будинку під АДРЕСА_1 , а в подальшому й за заповітом, після смерті ОСОБА_3 .

Доказами перешкоджання ОСОБА_1 у користуванні та володінні ОСОБА_2 її майном, є неодноразові зверненнями (заяви) ОСОБА_2 до правоохоронніх органів, органів прокуратури та органів місцевого самоврядування від 21.12.2017 року, 27.12.2017 року, 03.11.2017 року, 08.11.2017 року, 09.11.2017 року, 21.11.2017 року, 18.12.2017 року, 27.11.2017 року, 30.01.2018 року, 11.07.2016 року, 11.04.2019 року, наявністю внесень до ЄРДР заяв про кримінальне правопорушення від 28.06.2017 року, 13.07.2017 року (а.с. 24-44; 72-74; 211; 213-214) про зафіксування таких обставин, їх усунення та допомогу.

Встановивши, що позивач є власником частини житлового будинку на підставі договору дарування й заповіту, а відповідач чинить їй перешкоди у користуванні власністю, суд першої інстанції, з урахуванням статті 29 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення позивача до спірної частини житлового будинку.

Доводи апеляційної скарги, що позивач ОСОБА_2 діяла в своїх матеріальних інтересах, щоб заволодіти спірним майном є безпідставними, зводяться до переоцінки доказів яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку, та не спростовують правильність висновків суду.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду, є припущеннями апелянта, бездоказовими та безпідставними.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, у зв"язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 04 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23.09.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова