ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5690/19 Справа № 206/2014/18 Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

25 вересня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності, визнання недійсним та скасування свідоцтв про право власності та реєстрації права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

12 квітня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права на частку в спільній сумісній власності, визнання недійсним та скасування свідоцтв про право власності та реєстрації права власності. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 15.04.1961 року відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 . Шлюб було розірвано, однак вони продовжували проживати разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, правами та обов`язками, а 17.01.2003 року знову зареєстрували шлюб і продовжували проживати однією сім`єю до настання смерті чоловіка, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період шлюбу ними спільно було побудовано житловий будинок по АДРЕСА_1 , право на забудову якого, позивач отримала через працю в колгоспі. В подальшому будинок було продано та придбано житловий будинок по АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12.02.1997 року. У вказаному житловому будинку, житловою площею 27,8 кв.м. загальною площею 59,6 кв.м., позивач була зареєстрована з моменту його придбання, а саме з 14.02.1997 року. Інших джерел для його придбання у них з чоловіком не було, тому житловий будинок був придбаний за кошти отримані від продажу попереднього будинку. Тобто на придбання нерухомого майна були вкладені спільні кошти, що належали їм з чоловіком. На момент придбання спірного будинку вона фактично проживала з померлим в шлюбних відносинах і має право на Ѕ частку майна в спільній сумісній власності. Ніяких інших письмових договорів між нею та померлим укладено не було. Після смерті ОСОБА_3 його дочка, відповідач по справі ОСОБА_2 наполягала на оформленні документів на спадщину у нотаріуса. Вона відібрала всі документи, що перебували у неї, та звернулася з ними до Восьмої дніпропетровської нотаріальної контори. Ще за життя чоловіка ними було визначено, що у разі його смерті житловий будинок буде їх з дочкою в рівних частках. Вона не сумнівалася, що дочка саме таким чином оформить документи. Однак при оформленні документів на спадщину її майнові права були порушені. Так, нотаріус не пояснила їй права особи, яка пережила свого чоловіка та має право на Ѕ частки в спільно нажитому майні, а також частку спадкування у другій половині нарівні з іншими родичами, також не пояснила, що хоча вона і проживала з спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу на момент придбання житлового будинку, але має право на частку в спільному домоволодінні, не роз`яснила, що вона може подати відповідний доказ на підтвердження факту проживання однією сім`єю без шлюбу. Т.ч. не оформила відповідне свідоцтво на частку в спільному домоволодінні і не виключила з спадкового майна її частку. За результатом позивач залишалася власницею 1/3 частки домоволодіння по АДРЕСА_2 . В березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до позивача про виділення їй в натурі частки домоволодіння в житловому будинку по АДРЕСА_2 та пропонувала декілька варіантів його поділу. Крім того співмешканець ОСОБА_2 створює такі умови, що проживати в будинку фактично не можливо, а саме, постійно відрізає централізоване світло тощо. Тобто її фактично виживають з будинку, намагання врегулювати конфлікт залишаються без уваги. Згідно з відповіддю КП ДМБТІ від 15.02.2018 року №2059 з`ясовано, що остання інвентаризація домоволодіння по АДРЕСА_2 була проведена в 1997 році, тобто перед укладанням договору купівлі-продажу. Загальна площа житлового будинку складає 59,1 кв.м., житлова - 27,8 кв.м. Свідоцтво про спадщину було оформлено відповідно до технічного паспорту наданого ОСОБА_2 , в якому загальна площа житлового будинку вказана в розмірі 73,5 кв.м.. Позивач просила суд ухвалити рішення, яким визнати житловий будинок по АДРЕСА_2 спільною власністю її та її чоловіка ОСОБА_3 та визнати за нею право на Ѕ частку житлового будинку по АДРЕСА_2 . Визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 09.04.2015 року за реєстровим №3-383, свідоцтво про право на спадщину за законом від 09.04.2015 року за реєстровим №3-380, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26.02.2015 року за реєстровим №3-208, видані державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори на житловий будинок по АДРЕСА_2 та скасувати їх реєстрацію (а.с.1-5).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Восьма дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності, визнання недійсним та скасування свідоцтв про право власності та реєстрації права власності - відмовлено (а.с.208-232).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати за ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с.149-152).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 15.04.1961 року по 10.09.1990 рік, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , та копією актового запису про розірвання шлюбу №156 від 10.09.1990 року (а.с. 70, 108).

В період шлюбу ними спільно було побудовано житловий будинок по АДРЕСА_1 , який в подальшому було відчужено відповідно до договору купівлі-продажу що було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 17.09.1996 року (а.с.79).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.02.1997 року, що був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , що діяла в інтересах ОСОБА_6 , ОСОБА_3 було придбано житловий будинок по АДРЕСА_2 , житловою площею 27,8 кв.м., загальною площею 59,6 кв.м.( а.с.62)

17.01.2003 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано повторно, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу відділу реєстрації актів громадянського стану Самарського районного управління юстиції м. Дніпропетровська від 17.01.2003 року (а.с. 109).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 13.02.2014 року (а.с. 91).

За життя ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого Ѕ частину домоволодіння по АДРЕСА_2 заповів своїй доньці, відповідачу по справі ОСОБА_2 (а.с. 103)

Після його смерті відкрилась спадщина. Позивач та відповідач у встановлений законодавством строк звернулись до нотаріальної контори.

Так, ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.02.2015 року за №3-211 на ј частину спірного житлового будинку та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26.02.2015 року за №3-208 на 5/12 частин житлового будинку (а.с. 65-66).

09.04.2015 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності за законом №3-380 на 1/12 частину спірного житлового будинку та свідоцтво про право власності за законом №3-383 на 1/4 частину спірного житлового будинку. Фактично стала власницею 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с. 158-159).

Відмовляючи у задоволенні позову суд 1 інстанції виходив з того, що вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу в період з 1996 року по 2003 рік не є підставою для визнання права спільної часткової власності на спірне майно.

З такими висновками суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.

До відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю.

Згідно роз`яснень які містяться в пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї не передбачено інше.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Зазначена правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135сц13.

Суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені норми, у цій справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме, КпШС України.

Викладене також підтверджується правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постанові від 30 травня 2018 року по справі №441/1224/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що спірне домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_2 ) придбане ОСОБА_3 12.02.1997 року на підставі договору купівлі-продажу (а.с.62).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було повторно зареєстровано 17.01.2003 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу відділу реєстрації актів громадянського стану Самарського районного управління юстиції м. Дніпропетровська від 17.01.2003 року (а.с.109).

За правилами ст. 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відтак, із вище викладеного вбачається, що в період придбання спірного домоволодіння Позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не перебували у зареєстрованому шлюбі, тому суд 1 інстанції вірно зазначив, що до спірних правовідносин положення ст. 74 СК України та ст. 368 ЦК України (в ред. 2003 р.) не застосовуються, а відповідно й відсутні підстави для задоволення вимог позивачки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Посилання апелянта на те, що спірне домоволодіння придбане за спільні кошти, які отримані від продажу будинку по АДРЕСА_3 , належними доказами не підтверджено.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак в порушення вищевказаної статті, позивачем не надано до суду достатніх доказів, які б підтверджували її матеріальний внесок чи спільну працю разом з відповідачем, які дозволили б зробити висновок, що спірний будинок є об`єктом їх спільної сумісної власності та придбаний за спільні кошти.

Крім того, з договору купівлі-продажу від 17.09.1996 року вбачається, що житловий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_3 проданий за 1 640 грн., а житловий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 придбаний за 9 200 грн., що також підтверджує те, що спірний будинок не міг бути придбаний за кошти, які були отриманні внаслідок відчуження будинку за адресою АДРЕСА_3 (а.с.62,79).

Отже, доводи апеляційної скарги щодо придбання спірного будинку за спільні кошти є безпідставними та спростовуються встановленими по справі обставинами та наявн6ими у справі доказами.

Згідно зі ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до абз. 3 п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво відповідно до ст. 1301 ЦК України про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним; визнання відмови від спадщини недійсною; визнання шлюбу недійсним; порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Аналізуючи викладене, посилання апелянта на положення ст. 376 ЦК України не є підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину ані за законом, ані за заповітом. ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, про порушення її прав у зв`язку з видачею свідоцтв про право на спадщину.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи, що порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: