УХВАЛА

"01" жовтня 2019 р. Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.

за участю секретаря Черниш О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , зацікавлені особи приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Попляк Володимир Володимирович, ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» на дії приватного виконавця,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернулась до суду з вказаною скаргою, в якій просить скасувати постанову про відкриття ВП №59065987, яка видана приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Попляком В.В. щодо примусового виконання виконавчого листа №640/16089/18 виданого Київським районним судом м. Харкова про стягнення з боржника ОСОБА_2 на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» заборгованості за договором про надання кредиту №500253297 від 31.01.2012 року у розмірі 62414,91 грн., та передати виконавчий лист на виконання до зведеного ВП №57300622 до УДВС ГТУЮ у Харківській області, та скасувати постанову приватного виконавця про накладення арешту коштів боржника від 06.06.2019 року яка була видана останнім в межах вказаного виконавчого провадження. В обгрунтування вказаних підстав посилається на наступне. 16.01.2017 року рішенням Київського районного суду м. Харкова з ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно о досягнення дитиною повноліття, починаючи з 24.06.2016 року. На виконання вказаного рішення заявником було отримано виконавчий лист, та пред`явлено його до примусового виконання. Вказаний виконавчий лист є першочерговим для виконання. Однак, приватним виконавцем Попляк В.В. було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа виданого Київським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» заборгованості за кредитним договором в розмірі 62414,91 грн., та в рамках вказаного виконавчого провадження постановою від 06.06.2019 року було накладено арешт на кошти боржника ОСОБА_2 . Вказані постанови заявник вважає незаконними, оскільки приватним виконавцем були проігноровані вимоги щодо зведення виконавчих проваджень в одне, та почав здійснювати примусові заходи щодо виконавчого листа, тим самим порушуючи права неповнолітньої дитини на отримання аліментів.

21.08.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Попляком В.В. подано відзив на вказану скаргу, в якому він просить відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що положення Закону не зобов`язують приватного виконавця передавати виконавче провадження, яке перебуває у нього на виконанні державному виконавцю з тієї підстави, що державним виконавець відкрив перше виконавче провадження щодо боржника, а заява стягувача щодо цього відсутня, а черговість задоволення вимог стягувачів підлягають застосуванню в межах одного конкретного виконавчого провадження, а не загалом до всіх виконавчих проваджень. Крім того, заявник не є особою, яка наділена правом на оскарження дій приватного виконавця.

Учасники судового розгляду в судове засідання не з`явились, хоча повідомлені належним чином та своєчасно, проте їх неявка не перешкоджає розгляду вказаної скарги відповідно до ст. 450 ч.2 ЦПК України.

25.07.2019 року вказана скарга надійшла до суду, та розподілена судді Зуб Г.А.

Ухвалою судді від 29.07.2019 року вказану скаргу прийнято до розгляду, витребувано у приватного виконавця Попляка В.В. належним чином завірену копію ВП №59065987.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч.3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) рішення від 19 лютого 2009 року вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Судовий контроль за виконанням судових рішень врегульовано положеннями розділу VII ЦПК України.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16.01.2017 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня пред`явлення позову 24.06.2016 року. На виконання вказаного рішення заявником було отримано виконавчий лист, та пред`явлено його до примусового виконання до УДВС ГТУЮ у Харківській області, де державним виконавцем було винесено постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження.

08.05.2019 року ТОВ «Росвен Інвест Україна» звернулось до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка В.В. із заявою про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом виданим Київським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» заборгованості за договором про надання кредиту №500253297 від 31.01.2012 року у розмірі 62414,91 грн., та судового збору в розмірі 1762 грн.

08.05.2019 року приватним виконавцем було винесено постанови про відкриття виконавчого провадження.

06.06.2019 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів майна боржника.

З вказаними постановами заявник не погоджується, та вважає, що вказаними постановами порушується права неповнолітньої дитини на отримання аліментів, тому звернулась до суду з позовом, однак ухвалою суду від 15.07.2019 року було відмовлено у відкритті провадження по справі, та роз`яснено право на звернення до суду з відповідною скаргою на дії приватного виконавця, тому суд вважає, що заявником пропущено строк на подання скарги до суду з поважної причини.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби, виконавців визначений статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини першої вказаної норми Закону, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Тому, посилання приватного виконавця, що заявник не має право оскаржувати дії приватного виконавця є необгрунтованими, оскільки вказаною нормою розширено перелік осіб, які можуть звертатись до суду зі скаргою.

У силу статей 1 , 5 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом № 1403-VIII.

Законом № 1403-VIII визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) державними виконавцями органів державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3)

Пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 1403-VIII та пункт 4 частини першої статті 2 Закону № 1404-VIII установлюють принцип (засаду) диспозитивності виконавчого провадження та визначають його обов`язковість при здійсненні виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями.

Цей принцип полягає, зокрема, у наданні стягувачу права вибору - пред`явити виконавчий документ для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 Закону № 1404-VIII віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців (абзац другий частини першої статті 19 цього Закону). Тобто вищевказані положення надають стягувачу право на власний розсуд обрати орган, що буде здійснювати примусове виконання, обираючи при цьому між державною виконавчою службою та приватними виконавцями.

Частина перша статті 27 Закону № 1403-VIII і частина друга статті 24 Закону № 1404-VIII також передбачають право фізичних або юридичних осіб вільно обирати приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначених Законом № 1404-VIII. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Залежно від вибору стягувача та після пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця у відповідного виконавця виникають передбачені статтею 18 Закону № 1404-VIII права й обов`язки, зокрема обов`язок здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 30 Закону № 1404-VIII виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження. Абзацом другим частини першої цієї норми передбачено, що виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.

Положення, викладені у двох абзацах частини першої статті 30 Закону №1404-VIII, по суті становлять два логічно завершених автономних аспекти регулювання, що відносяться до предмета цієї статті, яка визначає особливості виконання кількох рішень державним або приватним виконавцем залежно від того, до кого надійшли на виконання кілька виконавчих документів щодо одного боржника.

Разом з тим установлене абзацом першим частини першої статті 30 Закону № 1404-VIII правило щодо виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження тим виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, стосується виключно державних, а не приватних виконавців, тоді як щодо останніх діє правило абзацу другого частини першої цієї ж статті про виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника

у рамках зведеного виконавчого провадження.

Закон №1404-VIII є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією, розробленою відповідно до законів № 1403-VIII і № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню.

Пункт 14 розділу ІІІ цієї Інструкції регламентує дії державного виконавця у випадках, якщо відкрито декілька виконавчих проваджень відносно одного боржника, та встановлює обов`язок перевірити наявність або відсутність іншого виконавчого провадження чи зведеного виконавчого провадження щодо одного й того самого боржника за даними автоматизованої системи виконавчого провадження при відкритті виконавчого провадження.

У разі, якщо виконавче провадження щодо одного й того самого боржника виявлено в іншому органі державної виконавчої служби, таке виконавче провадження передається на виконання до органу державної виконавчої служби, державним виконавцем якого відкрито перше виконавче провадження, або в порядку, визначеному розділом V цієї Інструкції. У разі, якщо виконавче провадження щодо одного й того самого боржника перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби або ВДВС, виконавче провадження передається на виконання до цих відділів.

Згідно із пунктом 15 розділу ІІІ Інструкції об`єднання виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника у зведене виконавче провадження та приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження здійснюється приватним виконавцем у порядку, визначеному пунктом 14 цього розділу.

Згідно із пунктом 1 розділу І Інструкції вона розроблена відповідно до законів №1403-VIII та №1404-VIII, інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів, що відповідно до Закону №1404-VIII підлягають примусовому виконанню.

Отже, положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог цих законів, та такі, що не можуть їм суперечити, в тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

Так, положення Закону № 1404-VIII не зобов`язують приватного виконавця передавати виконавче провадження, яке перебуває у нього на виконанні, державному виконавцю з тієї підстави, що державний виконавець відкрив перше виконавче провадження щодо одного боржника.

Натомість частина п`ята статті 5 цього Закону допускає передачу виконавчого документа від одного приватного виконавця іншому або відповідному органу державної виконавчої служби, або від органу державної виконавчої приватному виконавцю лише за заявою стягувача.

Системний аналіз норм законів № 1403-VIII і 1404-VIII свідчить про те, що закодавством визначено неоднаковий порядок дій для державних та приватних виконавців у разі надходження на виконання кількох виконавчих документів щодо одного боржника; допустив можливість одночасного виконання судових рішень щодо одного боржника різними виконавцями у випадку обрання стягувачем приватного виконавця для примусового виконання виконавчого документа, тоді як Інструкція не може визначати такого обов`язку.

Окрім того, за змістом положень законодавства, яким визначено порядок здійснення виконавчого провадження, будь-яка передача виконавчого документа чи виконавчого провадження від одного виконавця до іншого здійснюється лише за згодою стягувача. Згода стягувача в даному випадку є відсутньою, про що свідчать надані до суду матеріали виконавчого провадження.

Передбачені статтями 45, 46 Закону № 1404-VIII правила розподілу стягнутих з боржника грошових сум та черговості задоволення вимог стягувачів підлягають застосуванню в межах одного конкретного виконавчого провадження, а не загалом до всіх виконавчих проваджень щодо боржника.

Таким чином, Стаття 30 Закону № 1404-VIII передбачає обов`язок лише державного виконавця передати відкрите виконавче провадження іншому державному виконавцю, який першим відкрив виконавче провадження, для виконання ним у рамках зведеного виконавчого провадження кількох рішень щодо одного боржника. Приватний виконавець не зобов`язаний передавати виконавчий документ чи виконавче провадження для виконання тому державному чи приватному виконавцеві, який перший відкрив виконавче провадження щодо боржника, для виконання кількох рішень щодо одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження.

За наведеного доводи скарги ОСОБА_1 є безпідставними, а тому за вказаних підстав суд вважає за необхідним відмовити у задоволенні вказаної скарги.

Крім того, заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 11.12.2018 року, на підставі якого було видано виконавчий лист та відкрито спірне виконавче провадження, було скасовано ухвалою суду, а тому підстав для існування вказаного виконавчого провадження на разі не існує.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 260, 447-453 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 , зацікавлені особи приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Попляк Володимир Володимирович, ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» на дії приватного виконавця відмовити в повному обсязі.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі в 15-дений строк з дня проголошення ухвали апеляційної скарги.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п. 15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст ухвали виготовлено 01 жовтня 2019 року.

Суддя Г.А. ЗУБ