Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

місто Київ

справа № 752/4412/16-ц

провадження № 61-14395св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія», ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 листопада 2016 року у складі судді Ладиченко С. В. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Немировської О. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у березні 2016 року звернулась до суду із позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (далі - ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія») суми страхового відшкодування в розмірі 27 656, 78 грн, стягнення з ОСОБА_2 відшкодування завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнової шкоди в розмірі 54 487, 78 грн.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що 16 жовтня 2014 року у м. Києві на Столичному шосе сталася ДТП за участю автомобіля «Renault», р/н НОМЕР_1 , з напівпричепом «KOGEL SN 24», р/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Mitsubishi», р/н НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_1 , внаслідок якої пошкоджені зазначені транспортні засоби. Винним у ДТП визнано водія, який керував автомобілем «Renault», р/н НОМЕР_1 , з напівпричепом «KOGEL SN 24», р/н НОМЕР_2 , ОСОБА_2

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Renault», р/н НОМЕР_1 застрахована у ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», страховик здійснив виплату ОСОБА_1 страхового відшкодування у сумі 22 343, 22 грн та пені у сумі 885, 32 грн. Проте, на переконання позивача, розмір страхового відшкодування не відповідає дійсним пошкодженням транспортного засобу, оскільки відповідно до рахунку від 20 жовтня 2015 року № 11887/00007707, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Ніко Центр Київ», вартість запчастин, робіт та малярних робіт з відновлення пошкодженого автомобіля складає 104 487, 78 грн. Ураховуючи, що страховиком частково виплачено страхове відшкодування, з останнього підлягає стягненню 27 656, 78 грн у межах ліміту страхового відшкодування, розмір якого становить 50 000, 00 грн. Також позивач просить суд здійснити відшкодування з відповідача ОСОБА_2 суми, яка не забезпечена страховим відшкодуванням у розмірі 54 487,78 грн.

Стислий виклад заперечень відповідача ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія»

Відповідач поданий позов не визнав, вважав його необґрунтованим та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити. Зазначив, що наданий позивачем рахунок на оплату від 20 жовтня 2015 року № 11887/00007707 на суму 104 487, 78 грн не є доказом належним чином оціненої шкоди і не може бути підставою для розрахунку розміру страхового відшкодування.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 02 листопада 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 27 656, 78 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування завданої внаслідок ДТП майнової шкоди в розмірі 54 487, 78 грн. Стягнуто в солідарному порядку з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551, 20 грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодуванню також підлягають витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Також суд керувався положеннями статті 1194 ЦК України, відповідно до якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування та відшкодування завданої шкоди задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 27 156, 78 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 10 890, 02 грн. Стягнуто з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 274, 25 грн та витрати, пов`язані з проведенням експертизи, у розмірі 1 227, 84 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 108, 36 грн та витрати, пов`язані з проведенням експертизи, у розмірі 492, 37 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» судовий збір у розмірі 16, 34 грн.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався висновком експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 18 вересня 2017 року, складеним на виконання ухвали Апеляційного суду міста Києва від 15 березня 2017 року. Відповідно до зазначеного висновку вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Mitsubishi», р/н НОМЕР_3 , становить 60 390, 02 грн. Судом апеляційної інстанції враховано, що висновок складений без нарахуванням ПДВ, із зазначенням коефіцієнту фізичного зносу «0» відповідно до пунктів 7.38 та 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» просило рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що страховиком прийнято рішення про виплату ОСОБА_1 страхового відшкодування у розмірі 22 343, 22 грн, розмір якого визначений на підставі звіту № 41/07/15 про розрахунок вартості відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу. Заявник вважає, що судом апеляційної інстанції порушені норми процесуального права, що призвело до неповного з`ясування обставин справи та значного збільшення суми страхового відшкодування. Посилався на положення статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої відшкодуванню підлягають витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу. Заявник посилається на положення Методики, яка визначає обставини, за яких застосовується коефіцієнт фізичного зносу. Оскільки ОСОБА_1 своїм підписом в акті огляду пошкодженого автомобіля від 17 жовтня 2014 року підтвердила наявність пошкоджень, які не стосуются дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 16 жовтня 2014 року, зазначене дає підстави для застосування коефіцієнту фізичного зносу.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у березні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Касаційна скарга на оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій розглядається в частині задоволення позовних вимог до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» в межах доводів і вимог, наведених у скарзі. В частині вирішених позовних вимог до ОСОБА_2 рішення судів першої та апеляційної інстанцій не переглядаються, через те, що їх не оскаржено в касаційному порядку.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 16 жовтня 2014 року у м. Києві на Столичному шосе сталася ДТП за участю автомобіля марки «Renault», р/н НОМЕР_1 , з напівпричепом «KOGEL SN 24», р/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Mitsubishi», р/н НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_1 , внаслідок якої пошкоджені зазначені транспортні засоби.

Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 03 листопада 2014 року винним у вчиненні ДТП визнано водія, який керував автомобілем «Renault», р/н НОМЕР_1 , з напівпричепом

«KOGEL SN 24», р/н НОМЕР_2 , ОСОБА_2 за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Renault», р/н НОМЕР_1 , ОСОБА_3 застрахована у ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на підставі та умовах договору загальнообов`язкового страхування за полісом від 30 травня 2014 року АІ/6771889, з лімітом відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну потерпілого, у розмірі 50 000, 00 грн.

Згідно зі звітом про розрахунок вартості відновлювального ремонту транспортного засобу з врахуванням коефіцієнта зносу для визначення розміру страхового відшкодування, від 10 липня 2015 року № 41/07/15 величина вартості відновлювального ремонту транспортного засобу автомобіля «Mitsubishi», р/н НОМЕР_3 , з урахуванням зносу та обмежень і допусків складає 22 843, 21 грн.

ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» визнало зазначену ДТП страховою подією й на підставі страхового акта № 1439-14К здійснило виплату страхового відшкодування у сумі 22 343, 22 грн, з відрахуванням франшизи у розмірі 500, 00 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 та визначаючи розмір виплати страхового відшкодування, врахував наданий позивачем ОСОБА_1 рахунок ТОВ «Ніко Центр Київ» від 20 жовтня 2015 року № 11887/00007707, відповідно до якого, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Mitsubishi», р/н НОМЕР_3 , становить 104 487, 78 грн з урахуванням ПДВ у розмірі 17 414, 63 грн.

Відповідно до умов Поліса від 30 травня 2014 року № АІ/6771889 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у разі настання страхового випадку, пов`язаного з експлуатацією автомобіля «Renault Magnum 440», р/н НОМЕР_1 , ліміт відповідальності становить 50 000, 00 грн, розмір франшизи - 500, 00 грн.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення Голосіївського районного суду міста Києва та задовольняючи позов ОСОБА_1 , під час визначення розміру страхового відшкодування врахував висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 18 вересня 2017 року, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля «Mitsubishi», р/н НОМЕР_3 , становить 60 390, 02 грн без нарахування ПДВ із зазначенням коефіцієнту фізичного зносу «0».

Предметом спору в цій справі є вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля. Для визначення розміру такої вартості необхідно керуватися Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та положеннями Поліса від 30 травня 2014 року № АІ/6771889 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.

При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно з поважних причин помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин.

Відповідно до пункту 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика), коефіцієнт фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ.

Відповідно до пункту 7.39 зазначеної Методики винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації.

Відповідно до пункту 8.2 Методики, вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження за наявності однієї з нижчезазначених умов: а) якщо, незважаючи на принципи внеску та найбільш ефективного використання, вартість відновлювального ремонту КТЗ не менша за його ринкову вартість,

б) якщо сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу КТЗ і втрати товарної вартості не менша за ринкову вартість КТЗ, в) якщо неможливо відновити КТЗ відповідно до технічних вимог виробника.

Верховний Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що якщо для відновлення пошкодженого в ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників пошкодженого транспортного засобу.

Відповідно до рахунку від 20 жовтня 2015 року № 11887/00007707, складеного на замовлення ОСОБА_1 , заміні підлягають пошкоджені складові частини: двері передні ліві, бампер передній, стійка А ліва.

З висновку експертів від 18 вересня 2017 року, складеного на виконання ували суду апеляційної інстанції, встановлено, що заміні підлягають пошкоджені складові частини: двері Л та А -стійка.

При цьому, відповідно до ремонтної калькуляції № 1439-14КС до звіту № 41/07/15, складеної на замовлення ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», заміні підлягають пошкоджені складові частини: двері П Л та А -стійка.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, не врахував заперечення відповідача ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» та не надав правової оцінки звіту від 10 липня 2015 року № 41/07/15, формально зазначивши, що заперечення не спростовують доводів позивача.

Судами не було враховано, що зазначений звіт складений на підставі акта огляду транспортного засобу від 17 жовтня 2014 року за участю власника пошкодженого автомобіля. Цей огляд пошкодженого автомобіля проведено страховиком у передбачений термін та відповідно до статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Отже, розмір завданої позивачу шкоди був оцінений страховиком та позивачу виплачене страхове відшкодування на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

В оцінці зазначених обставин суд під час перегляду цієї справи враховує правовий висновок Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 61-13823св18, відповідно до якого відсутні підстави для визнання необґрунтованим визначеного страховиком розміру заборгованості відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», і у такому разі потерпілий може спростувати визначений страховиком розмір шкоди шляхом проведення судової експертизи.

Враховуючи зазначене, а також те, що між часом складання акта огляду пошкодженого автомобіля від 17 жовтня 2014 року, у якому позивач підтвердила наявність пошкоджень, що не відносяться до дорожньо-транспортної пригоди, та часом проведення судової експертизи, у якій зазначеним обставинам не надано оцінки та не враховано коефіцієнт зносу, минуло майже три роки, суди розглянули справу із порушенням вимог всебічності та повноти оцінки доводів сторін, не надавши належної оцінки усім наявним у матеріалах справи доказам.

Суди першої та апеляційної інстанцій під час розрахунку розміру страхового відшкодування підстав такого відшкодування та стягнення відшкодування майнової шкоди не врахували зазначені дані, не дали оцінки цим обставинам, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про здійснення стягнення страхового відшкодування на підставі висновку експертів від 18 вересня 2017 року, складеного із зазначенням коефіцієнту фізичного зносу «0» при наявності складових частин, які підлягають заміні, що були пошкоджені.

При цьому судом не дано оцінку тому, що страховий випадок стався у жовтні 2014 року, а пошкоджений автомобіль оглянутий судовими експертами у квітні 2017 року; у висновку експертів від 18 вересня 2017 року зазначено про те, що коефіцієнт фізичного зносу не розраховувався, проте не наведено будь-якого достатнього обґрунтування такого рішення, враховуючи що це становило предмет спору між сторонами, що також залишилося поза увагою суду.

Висновки суду апеляційної інстанції про те, що у ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», як страховика цивільної відповідальності, виник обов`язок здійснити відшкодування у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, без урахування зносу деталей, що підлягають заміні, є помилковими, оскільки суперечать статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у якій визначено, що шкода, яка пов`язана з пошкодженням транспортного засобу і відшкодовується страховиком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, становить вартість витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до пунктів 9.2, 9.4 статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50, 000, 00 грн на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.

Отже, страхова сума визначає лише максимальний розмір страхової виплати за шкоду, завдану майну потерпілих, але при цьому, не змінює порядок визначення страхової виплати.

Стосовно доводів касаційної скарги про те, що у ремонтній калькуляції до висновку експертів від 18 вересня 2017 року, складеного на виконання ухвали суду апеляційної інстанції, міститься рядок «надбавка 20, 00 %», зі змісту якого незрозуміло, чи є ця надбавка сумою ПДВ чи ні. Верховний Суд вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки суд апеляційної інстанції у рішенні від 25 жовтня 2017 року вірно встановив, що будь-яких відміток про обчислення вартості відновлювального ремонту з урахуванням ПДВ висновок експертів не містить, а зазначена у висновку надбавка, що наведена в ремонтній калькуляції, зазначена як надбавка при розрахунку вартості запасних частин та не є нарахуванням ПДВ.

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій у справі, яка переглядається, неправильно застосували норми матеріального та процесуального права, не врахували обсягу відповідальності страховика за полісом обов`язкового страхування перед третіми особами у випадку завдання його страхувальником шкоди цим третім особам і дійшли помилкового висновку про обов`язок відповідача відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності, виходячи із розміру відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що судами першої та апеляційної інстанцій не надано правової оцінки наданим відповідачем ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» письмовим доказам з урахуванням положень статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Методики, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині позовних вимог до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 жовтня 2017 року в частині задоволення позовних вимог, пред`явлених до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», скасувати, справу у цій частині вимог направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко