Провадження № 2/127/3005/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2019 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

за участю секретаря судового засідання Коровай А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно - страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування,-

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області в серпні 2019 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування.

Позов мотивований тим, що 01.11.2016 року близько 23.00 год. по вул. Немирівське шосе у м. Вінниці відбулася ДТП за участю автомобіля «ВАЗ 21099». д/н НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 та пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в результаті якої пішохід ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди.

Враховуючи наслідки ДТП позивачу була спричинена матеріальна шкода, яка проявилася у втраті позивачем годувальника, яким був її син ОСОБА_3 .

На момент настання ДТП, цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 була застрахована у відповідача за спричинену шкоду майну, життю, та/або здоров`ю третіх осіб, відповідно до полісу АЕ/8895106, що діяв станом на дату спричинення такої шкоди.

Враховуючи викладене, 20.03.2018 року відповідачу було подано представником позивача ОСОБА_4 , повідомлення про ДТП від 20.03.2018 року та заяви про виплату страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника від 20.03.2018 року з дорученням до них документів, що підтверджують факт настання страхового випадку та належний до виплати розмір страхового відшкодування.

Батьками загиблого ОСОБА_3 були ОСОБА_5 та ОСОБА_1

Батьком загиблого ОСОБА_3 ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

29.08.1996 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, який було розірвано 29.08.2005 року.

А відтак позивач зазначає, що станом на день смерті ОСОБА_3 право на одержання від загиблого утримання мала його мати ОСОБА_1 .

Позивач є непрацездатною особою та пенсіонером за віком. У відповідності до довідки № 05-21/3575 від 22.03.2018 року загиблий ОСОБА_3 постійно проживав із матір`ю ОСОБА_1 за однією адресою до дня своєї смерті.

У відповідності до ЗУ «Про державний бюджет на 2016 рік» від 25.12.2015 року розмір мінімальної заробітної плати на момент настання ДТП становив 1450,00 грн.

Зважаючи на коло осіб, яким належить право на одержання страхового відшкодування від відповідача у зв`язку із втратою годувальника, належна до виплати позивачу частка становить 1/1, що в грошовому еквіваленті становить 36 : 1/1 х 450,00 грн. = 52200,00 грн.

У зв`язку з вищенаведеним позивач звернулася до суду та просила стягнути з відповідача на свою користь суму страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника у розмірі 52200,00 грн., та витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Представник ОСОБА_1 в судовому засіданні в режимі відеоконференції позов підтримав.

Представник ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» в задоволенні позову просив відмовити, надавши суду відзив на позовну заяву. Відзив аргументований тим, що матеріали справи не містять даних про те, що загиблий потерпілий ОСОБА_3 працював та отримував заробітну плату, а також відстуні належні та допустимі докази перебування позивача на утриманні у свого сина ОСОБА_3 . Також в матеріалах справи містяться додаткові пояснення ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія», з яких видно, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування у розмірі 52200,00 грн. не підлягають задоволенню. Встановлені ч. 2 ст. 1200 ЦК України умови відшкодування утриманцям шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, не передбачають здійснення розрахунку страхового відшкодування із застосуванням мінімальної заробітної плати у випадку відсутності легальних джерел доходів у потерпілого.

Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 01.11.2016 року близько 23 години, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21099», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Немирівське шосе, у м. Вінниці, неподалік АЗС «Шелл», допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не виділивши себе в темну пору доби та не переконавшись у відсутності небезпеки для себе, вийшов на проїзну частину дороги та перетинав її у невстановленому для цього місці зліва направо по ходу руху автомобіля. Внаслідок наїзду пішохід ОСОБА_3 від отиманих тілесний ушкоджень загинув на місці події, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 08.11.2016 року.

26.12.2016 року слідчим СУ ГУ Національної поліції у Вінницькій області капітаном поліції Данилюк В.С. було прийнято постанову про закриття кримінального провадження № 0000357, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Відомості про прийняте рішення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Речовий доказ: автомобіль «ВАЗ 21099», д.н.з. НОМЕР_1 повернено власнику або особі, яка має право ним розпоряджатися.

Відповідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Як вбачається з відзиву та не оспорюється сторонами між ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» та ОСОБА_2 був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту № АЕ/8895106 від 23.07.2016 року, згідно з умовами якого забезпеченим транспортним засобом є автомобіль марки «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

20.03.2018 року позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 , яка є матір`ю загиблого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 31.10.1969 року звернулася до ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» із заявою про виплату страхового відшкодування та просила виплатити страхове відшкодування пов`язане із втратою годувальника у розмірі 52200,00 грн., що належить матері загиблого ОСОБА_1

ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» прийняло рішення про виплату страхового відшкодування на користь ОСОБА_7 8700,00 грн. та на користь ОСОБА_1 та на користь ОСОБА_1 17400,00 грн. (моральна шкода та витрати на поховання). 17.07.2018 року на підставі наведеного ПрАТ «Українська пожежно - страхова компанія» здійснило перерахунок на рахунок ОСОБА_4 34800,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 16 від 17.08.2018 року.

Відповідно до п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами; загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Згідно ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Згідно з п.2 абз. 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України шкода відшкодовується чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно.

Відповідно до ч. 2 ст. 1200 ЦК України особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Тобто, до кола осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, належать: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Зміст поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Згідно п.п. 35.1, 35.2 ст. 35 Закону №1961-IV, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, до якої, крім іншого, додаються документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника .

Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалася була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Відповідно до ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (підпункт «г» пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

Оскільки предметом даного позову є відшкодування шкоди, завданою смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.

Надана суду довідка МКП «ЖЕК № 7» від 22.03.2018 року № 05-21/3575 про те, що позивач ОСОБА_1 , та потерпілий ОСОБА_3 проживали за однією адресою: АДРЕСА_1 не є достатнім та допустимим доказом перебування позивача на утриманні потерпілого.

Сам по собі факт проживання за однією адресою із загиблим не може свідчити про перебування на його утриманні.

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові 18 квітня 2018 року у справі № 165/325/17, який відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України враховується при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Вищевказані обставини спростовують доводи позивача та її представника про те, що єдиною обставиною, яка підлягає доказуванню у спорах про відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого є факт родинних відносин і досягнення позивачем пенсійного віку.

Позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим 06.05.2003 року.

Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі-набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).

Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, осіб, які втратили працездатність.

До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.

Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність на одну особу в розрахунку на місяць встановлено у розмірі 1130,00 гривень.

Позивачем ні її представником суду не надано належних доказів чи перевищував встановлений законом прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність у розмірі 1130,00 грн. щомісячно.

При цьому, позивачем не доведено належними та допустимими доказами як потребу у матеріальній допомозі, передбачену статтею 202 СК України, так і те, що син ОСОБА_3 надавав їй таку допомогу, яка в свою чергу була основним і постійним джерелом її існування.

Таким чином, ОСОБА_1 не доведено обставин перебування на утриманні загиблого сина ОСОБА_3 та потребу у матеріальній допомозі від останнього, а тому підстави для стягнення страхового відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого відсутні.

Керуючись ст. ст. 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 625, 979, 1200 ЦК України, ст. 202 СК України, ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно - страхова компанія» про стягнення страхового відшкодування відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно - страхова компанія», , адреса: вул. Кирилівська, 40, м. Київ.

Суддя