КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/4656/2019 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року, ухвалене у складі судді Гребенюка В.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення порушень прав батька,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав.

Посилається на те, що з травня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подружнє життя було припинено, ведення спільного господарства також не велося, відсутній і спільний бюджет, проживають окремо з липня 2014 року. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22.07.2014 року шлюб між ними розірвано. Від вказаного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 покинув квартиру, в якій останні проживали і місце проживання його не відомо. ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини, не бере участі у вихованні сина, жодного разу не відвідував його за місцем проживання, не цікавиться ним, не піклується його фізичним, духовним та культурним розвитком та станом здоров`я.

03.04.2018 року ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просив

зобов`язати ОСОБА_1 у 5-ти денний строк, з дня набрання рішенням суду у вказаній справі законної сили усунути перешкоди у спілкуванні з малолітнім ОСОБА_4 ;

визначити такий порядок участі ОСОБА_3 у вихованні сина: особисті побачення кожного понеділка, четверга та суботи протягом двох годин без присутності матері, з 10.00 год. суботи до 18.00 год. неділі перебування дитини з ночівлею за місцем проживання батька ОСОБА_3 з урахуванням розпорядку дня дитини, його стану здоров`я та особистого бажання, спільного відпочинку один раз на рік, протягом 10 днів в літній період пори року, без супроводу матері.

Посилається на те, що регулярне спілкування з сином не лише забезпечить виконання його батьківських прав, а буде повністю відповідати інтересам дитини.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 05.12.2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації - задоволено та позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 .

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13.02.2018 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 05.12.2016 року скасовано та призначено справу до судового розгляду.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення порушень прав батька - задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 у 5-ти денний строк, з дня набрання рішенням суду у цивільній справі № 758/13198/16-ц законної сили, усунути перешкоди у спілкуванні з сином - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначено наступний порядок участі батька - ОСОБА_3 у вихованні сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

особисті побачення кожного понеділка, четверга та суботи протягом двох годин без присутності матері;

з 10 години 00 хвилин суботи до 18 години 00 хвилин неділі перебування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ночівлею за місцем проживання батька - ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням розпорядку дня дитини, її стану здоров`я та особистого бажання;

спільного відпочинку один раз на рік, на протязі 10 днів в літній період пори року, без супроводу матері.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 1 762 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав задовольнити в повному обсязі, у задоволенні вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 відмовити повністю.

Посилається на те, що в порушення ст.265 ЦПК України відмовляючи у задоволенні позову, суд не навів мотивів відхилення доводів позивача про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, на підтвердження яких позивачем надано належні та допустимі докази. Зокрема, відомості, викладені в Акті обстеження умов проживання від 23.11.2016 року, Листі Комунального закладу «Херсонська міська клінічна лікарня ім. А. і О. Тропіних» № 01- 7/2523-5 від 18.11.2016 року, Довідці Херсонського ясла-саду № 83 комбінованого типу Херсонської міської ради від 24.10.2016 року, Висновку органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 05.12.2016 року за № 106-7734 свідчать про те, що батько - ОСОБА_3 долею дитини не цікавився, вихованням, піклуванням та здоров`ям дитини не займався, любов до дитини не проявляв, тобто повністю був і є відсутнім у житті дитини.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що відповідач не виконував свої батьківські обов`язки внаслідок тяжкого захворювання чи з інших незалежних від нього причин.

Суд дійшов помилкового висновку про те, що у судовому засіданні не знайшов підтвердження факт нехтування ОСОБА_3 виконання батьківських обов`язків по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_4 , оскільки останнім вчинялись дії щодо підтримання стосунків із сином, вживались заходи для участі у житті та вихованні дитини.

Пославшись як на одну із підстав у відмові позову на показання свідків ОСОБА_5 ОСОБА_6 , суд не звернув уваги на та те, що показання зазначених свідків об`єктивно суперечать матеріалам справи.

Судом помилково взято до уваги копії чеків, касових документів за період з 2015-2016 років на придбання дитині одягу, взуття, ліків, як і те що про спілкування дитини з батьком свідчать також спільні фотографії останніх за період 2015-2017 років, адже з вказаних копій чеків, касових документів за період з 2015-2016 років на придбання дитині одягу, взуття, ліків, іграшок неможливо встановити ким це придбавалось і для кого. А спільні фотографії не дають можливості встановити ідентичність зображення саме відповідача за первісним позовом разом з дитиною, якою є саме син відповідача за первісним позовом, оскільки матеріали справи не містять відомостей про те: де, коли, ким, у який спосіб були виготовлені зазначені фотографії

Не ґрунтується на Законі висновок суду про те що, про відсутність підстав позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 свідчить висновок органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.04.2018 року щодо недоцільності позбавлення батьківських прав, в якому зазначено, що підстави для надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_3 відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутні, оскільки заочне рішення було ухвалене судом 05 грудня 2016 року, отже відповідач за первісним позовом відповідно до ст. 169 СК України має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, при розгляді якого повинен довести, що він усвідомив свою протиправну поведінку щодо дитини та має бажання здійснювати батьківські обов`язки в повному обсязі.

Судом було встановлено, що малолітній ОСОБА_4 з жовтня 2017 року виїжджав до Федеративної Республіки Німеччина, оскільки ОСОБА_1 уклала шлюб з громадянином Німеччини ОСОБА_7 та переїхала на проживання до Німеччини разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_2 народила дитину від вказаного шлюбу ОСОБА_8 . А відтак, суд дійшов помилкового висновку, що у період часу за 2016-2017 роки ОСОБА_3 мав перешкоди у спілкуванні з дитиною та зустрічами з нею.

Крім того, справу розглянуто судом без висновку органу опіки та піклування, який є обов`язковим при розгляді судами такої категорії справ.

ОСОБА_3 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Посилається на те, що Подільський районний суд м. Києва постановляючи ухвалу від 13.02.2018 року про скасуваня заочного рішення Подільского районного суду м. Києва від 05.12.2016 року у вказаній справі вірно встановив, що у матеріалах справи відсутні належні докази того, що відповідач ОСОБА_3 був повідомлений про розгляд справи належним чином, матеріали справи не містять повідомлення про вручення йому судових повісток. ОСОБА_1 знала про фактичне місце проживання ОСОБА_3 та не повідомила про це ані суд, ані Службу у справах дітей Подільської РДА в м. Києві. ОСОБА_3 зазначає, що він належним чином виконував та виконує свої батьківські обов`язки, у тому числі надавав матеріальну допомогу, і сплачує добровільно сину аліменти на його утримання, що підтверджується матеріалами справи. Належними та допустимими доказами виконання батьківських прав ОСОБА_3 є висновки органу опіки та піклування №106-4049, №106-4050 від 20.04.2018 року. Щодо вказаних висновків скаржник жодних заперечень та міркувань у своїй апеляційній скарзі не наводить. ОСОБА_1 вказавши в апеляційній скарзі, що показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 об`єктивно суперечать матеріалам справи, не вказує яким саме доказам суперечать покази вказаних свідків. Крім того, ОСОБА_1 жодним чином не доводить того факту, що висновок органу опіки та піклування Подільської РДА в м. Києві від 12.04.2018 року є необгрунтованим та суперечить інтересам дитини. ОСОБА_3 зазначає, що він мав перешкоди у спілкуванні з дитиною, оскільки ОСОБА_1 завдяки заочному рішенню суду від 05.12.2016 року без згоди батька малолітнього ОСОБА_4 змінила місце проживання дитини і вивезла його до іноземної держави. ОСОБА_3 втратив контакт із своїм сином завдяки діям ОСОБА_1 .

В судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник заперечили проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав суд першої інстанції виходив з того, що факт нехтування ОСОБА_3 виконання батьківських обов`язків по відношенню до малолітнього сина - ОСОБА_4 не знайшов свого підтвердження, оскільки останнім вчинялись дії щодо підтримання стосунків із сином, вживались заходи для участі у житті та вихованні дитини.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 суд виходив з того, що у період часу за 2016-2017 роки ОСОБА_3 мав перешкоди у спілкуванні з сином та зустрічами з ним внаслідок неправомірних дій ОСОБА_1

Обставин, які свідчать про те, що спілкування батька із сином перешкоджає нормальному розвиткові дитини, що батько обирає форми і методи виховання, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, судом не встановлено, тому з метою відновлення порушених прав ОСОБА_3 на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, суд визначив відповідні способи участі останнього у вихованні дитини шляхом надання йому можливості систематичних побачень, можливості спільного відпочинку, та визначив місце і час їхнього спілкування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 30.06.2012 року між ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ) та ОСОБА_3 було укладено шлюб.

В період шлюбу у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження (Серія НОМЕР_1 ), виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві від 02.04.2013 року, про що зроблений відповідний актовий запис № 594, де в графі мати вказано ОСОБА_1 (прізвище змінено на « ОСОБА_1 » після укладання шлюбу з ОСОБА_7 ) та в графі батько записаний ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 6).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва 22.07.2014 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано. У вказаному рішенні вказано, що малолітній син ОСОБА_4 , залишається проживати з матір`ю (т. 1, а.с. 23-24).

07.08.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (громадянин Федеративної Республіки Німеччина) укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (Серія НОМЕР_2 ), виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні, про що зроблений відповідний актовий запис № 319 (т. 1, а.с. 26).

05.12.2016 року за вих. № 106-7734 органом опіки та піклування Подільської районної в м. Києві державної адміністрації надано висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_3 у зв`язку із тим, що він у вихованні сина участь не бере, не цікавиться його життям та здоров`ям, матеріально не забезпечує, зв`язків не підтримує. (т. 1, а.с. 45).

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 05.12.2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації - задоволено та позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 48-54).

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13.02.2018 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 05.12.2016 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав - скасовано та призначено справу до судового розгляду (т. 1, а.с. 126-127).

Допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_5 пояснила, що з ОСОБА_3 знайома з літа 2014 року, вперше ОСОБА_3 з дитиною побачила в 2015 році, останні приїздили до Херсона, в дитини були проблеми з мовленням. На той час дружина ОСОБА_3 також приїздила до Херсону, навіть за відсутності останнього. Вказала, що неодноразово бачила як ОСОБА_3 спілкується з дитиною, купує всі необхідні речі для розвитку свого сина, відносини у них були хороші, які притаманні батьку та сину. Батько приїздив з Києва до Херсона кожні 1,5-2 місяці, відвідували розважальні центри, один з яких є у власності свідка.

Допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_6 пояснила, що з ОСОБА_3 перебуває у фактичних шлюбних відносинах 3 роки, була свідком того, що останній перебуває у гарних стосунках з дитиною. Син ОСОБА_3 проживав у Херсоні з 2014 року з матір`ю ОСОБА_1 ОСОБА_3 часто проводив час із сином, до Києва дитина приїжджала на 7-10 днів. Тиску на дитину не було, ОСОБА_3 постійно купував одяг, їжу, всі необхідні речі для утримання свого сина, спілкувався з дитиною протягом 2015-2016 років.

Суд не мав підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, оскільки відсутні дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим наданим доказам.

Згідно ст. 19 Конвенції про права дитини держави - учасниці зобов`язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Статтею 150 СК України встановлені обов`язки батьків по вихованню та розвитку дітей, у числі яких передбачені турбота про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовки її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності встановленої законом.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою важливі правові наслідки як для батька, так і для дітей. Тобто, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише за наявності в діях батьків вини. Ця міра застосовується судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

У пункті 49 рішення від 18 грудня 2008 року Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява №39948/06) зазначено, що Суд також повторює, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahorev. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» ( Scozzari &aі ;Giuntav. Italy), [GC], №№39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII).

Таким чином, при вирішенні питання можливості позбавлення батьківських прав одного із батьків дитини суд має з`ясувати чи дійсно останній мав можливість виконувати свої батьківські обов`язки та ухилявся від їх виконання.

Вказану позицію висловив ЄСПЛ, зазначивши, що суд, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (справа «Шульц проти Польщі» (Schultzv. Poland), № 50510/99, від 8 січня 2002 року; «Реммо і Узункая проти Німеччини» (RemmoandUzunkayav. Germany), № 5496/04, від 20 березня 2007 року; та «Полашек проти Чеської Республіки» (Polasekv. CzechRepublic), № 31885/05, від 8 січня 2007 року).

Судом встановлено, що на час постановлення заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 05.12.2016 року про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, вінбув зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с. 32). Про те, що ОСОБА_3 після розірвання шлюбу залишив місце своєї реєстрації останнім не заперечувалося, про вказаний факт ОСОБА_1 також не заперечувала. Вищевказана квартира була подарована на підставі договору дарування ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 75-77). Учасниками даного судового розгляду не заперечувався факт проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю.

Про відсутність підстав позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 свідчить висновок органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.04.2018 року щодо не доцільності позбавлення батьківських прав, в якому зазначено, що підстави для надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_3 відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутні (т. 2, а.с. 70-71).

Статтею 19 СК України передбачено, що рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом 10 днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого ч. 1 ст. 170 цього Кодексу. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним - обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Крім того, до матеріалів справи було долучено копії чеків, касових документів за період з 2015-2016 років на придбання дитині одягу, взуття, ліків, іграшок (т.1, а.с. 66-72). Про спілкування дитини з батьком свідчать також спільні фотографії останніх за період 2015-2017 років (т.1, а.с. 96-98).

Встановивши вказані обставини, суд дійшов правильного висновку, що факт нехтування ОСОБА_3 виконання батьківських обов`язків по відношенню до малолітнього сина - ОСОБА_4 не знайшов свого підтвердження, оскільки останнім вчинялись дії щодо підтримання стосунків із сином, вживались заходи для участі у житті та вихованні дитини.

Враховуючи вищевказане, суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні первісного позову.

Щодо позовних вимог за зустрічною позовною заявою суд виходив з наступного.

Відповідно до положень принципу 6, 7 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність покладена перш за все на батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року(ратифікована Україною 27.02.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними правами батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення Європейського Суду з прав людини від 07.12.2006 рокуу справі «Хант проти України» та рішення від 27.11.1992 року у справі «Олссон проти Швеції», в яких зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по - друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

За відсутності виключних обставин, які б могли свідчити про те, що особисте спілкування батька, діда і баби дитини між собою суперечить інтересам дитини, встановлення такого обмеження є порушенням не лише прав батька, діда і баби, а і самої дитини. Вказане підтверджується також рішеннями Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року, «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року).

Згідно п.1 ст.9 Конвенції про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідноч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування.

За умовами ч. 3 ст. 157 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Чинним законодавством України встановлений принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей, і жоден із них не має будь-яких переваг.

Відповідно до ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Судом встановлено, що згідно акту обстеження умов проживання від 23.11.2016 року малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с. 42).

Як вбачається з матеріалів справи, на запит суду було надано відповідь Комунальним закладом «Херсонська міська клінічна лікарня імені Афанасія і Ольги Тропіних » дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував під наглядом медичних працівників дитячої поліклініки № 3 за період часу з 18.05.2015 року по 20.10.2017 року (т. 2, а.с. 107).

Крім того, згідно інформації Херсонського ясла-сад № 83 комбінованого типу Херсонської міської ради від 23.07.2018 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував у вищевказаному ясла-сад № 83 у період часу з 01.09.2017 року по 30.10.2017 року в середній логопедичній групі № 9, вихователями якого були ОСОБА_16 , ОСОБА_17 . Відповідно до Наказу № 144 від 30.10.2017 року на підставі заяви ОСОБА_1 малолітній ОСОБА_4 був відрахований із спискового складу середньої логопедичної групи Херсонського ясла-саду № 83 (Т. 2, а.с. 110-111).

Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_4 з жовтня 2017 року виїжджав на територію іноземної держави, а саме до Федеративної Республіки Німеччина, оскільки ОСОБА_1 уклала шлюб з громадянином Німеччини ОСОБА_7 та переїхала на проживання до Німеччини разом із своїм малолітнім сином ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_2 народила дитину від вказаного шлюбу ОСОБА_8 .

Відповідно до ч.5 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей.

Враховуючи вказані обставини, суд дійшов вірного висновку, що у період часу за 2016-2017 роки ОСОБА_3 мав перешкоди у спілкуванні з сином тазустрічами з ним.

Обставин, які свідчать про те, що спілкування батька із сином перешкоджає нормальному розвиткові дитини, що батько обирає форми і методи виховання, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, судом не встановлено.

З метою відновлення порушених прав ОСОБА_3 на вільне спілкування з дитиною та участь у вихованні дитини, суд правильно визначив способи участі останнього у вихованні дитини шляхом надання йому можливості систематичних побачень, можливості спільного відпочинку, та визначив місце і час їхнього спілкування.

Твердження скаржника про те, що висновки суду покладені в основу ухвали Подільського районного суду м. Києва від 13 лютого 2018 року стосовно того, що ОСОБА_3 не був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання не узгоджується з вимогами ч.5 ст.74 ЦПК України в редакції кодексу 2004 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки матеріали справи не містять повідомлення про вручення ОСОБА_3 судових повісток про розгляд справи.

Доводи апеляційної скарги, що суд в оскаржуваному рішенні не навів мотивів відхилення наданих ОСОБА_1 доказів, які на її думку підтверджують факт ухилення ОСОБА_3 від виконання ним своїх батьківських обов`язків та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, колегія суддів не приймає до уваги враховуючи наступне.

В апеляційному суді в судовому засіданні ОСОБА_3 пояснив, що у нього були перешкоди у спілкуванні з сином, оскільки ОСОБА_1 після ухвалення заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 05.12.2016 року без його згоди змінила місце проживання дитини та вивезла сина до Німеччини. Знаходження малолітнього сина в іноземній державі перешкоджало вільному спілкуванню та побаченню його з батьком. Крім того, ОСОБА_1 не давала побачень з дитиною, не приймала від батька подарунки для сина ОСОБА_4 на день народження і негативно налаштовувала ОСОБА_4 проти рідного батька. На підставі рішення місцевого загального суду м. Кельн від 28 листопада 2018 року, поліція та державні виконавці м. Кельн Німеччини 29 березня 2019 року повернули його сина ОСОБА_4 до України. Починаючи з 29 березня 2019 року син проживає з ним за адресою: с. Шевченкове , Києво - Святошинський район , Київська область. Восени цього року ОСОБА_4 пішов до школи за місцем проживання ОСОБА_3 . До школи його збирав та відводив батько. За увесь цей час, починаючи з 29 березня 2019 року мати ОСОБА_1 лише два рази навідувала сина ОСОБА_4 , матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Фактичне місце проживання ОСОБА_1 на даний час ОСОБА_3 невідоме.

Доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно не взято до уваги висновок органу опіки та піклування Подільської РДА в м. Києві від 05.12.2016 року за №106-7734, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Твердження скаржника про те, що судом помилково прийнято до уваги показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , оскільки вони об`єктивно суперечать матеріалам справи, колегія суддів оцінює критично, враховуючи, що ОСОБА_1 не зазначає, яким саме матеріалами справи вони суперечать.

Крім того, твердження скаржника, що суд не звернув увагу на те, що свідок ОСОБА_6 зазначила, що з ОСОБА_3 перебуває у фактичних шлюбних відносинах 3 роки, в той час, як ОСОБА_3 взагалі на даний факт не посилається, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не впливають на законність ухваленого рішення суду.

Доводи апеляційної скарги, що суд розглянув справу за відсутності висновку органу опіки та піклування колегія суддів не приймає до уваги, враховуючи, що в матеріалах справи міститься два висновки органу опіки та піклування Подільської РДА в м. Києві від 20.04.2018 року, а саме висновок №106-4049, яким Подільська РДА в м. Києві як орган опіки та піклування підтримала позовні вимоги ОСОБА_3 відносно малолітнього ОСОБА_4 та висновок №106-4050, яким Подільська РДА в м. Києві як орган опіки та піклування не підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 та вважає, що відсутні підстави для надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього ОСОБА_4 .

Встановивши фактичні обставини справи та дослідивши надані докази суд дійшов правильноговисновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про усунення порушень прав батька.

Оскільки обставини, на які посилається ОСОБА_1 в обґрунтування заявленого нею позову не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2019 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

Іванченко М.М.