ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 677/1535/15-ц
Провадження № 22-ц/4820/1019/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р. С., Костенка А. М., Спірідонової Т. В.,

секретар Дубова М.В.,

з участю представника АТ КБ «Приватбанк»,

ОСОБА_1 та її представника,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» та ОСОБА_2 на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2017 року, суддя Боголюбова Л.М., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживачів, визнання умов кредитного договору недійсними,

встановив :

В липні 2015 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» звернулося із позовом та після уточнення позовних вимог просило стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №HMKWGA від 05.05.2008 року в розмірі 120915,37 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 05 травня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №HMKWGA, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 91828,75 грн. на наступні цілі: 80000 грн. - на споживчі цілі, 2400 грн. - на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 457,16 грн. на страхування майна, 400,00 грн. на особисте страхування, а також у розмірі 8571,60 грн. на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,67 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,04 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу. Строк дії договору відповідно до п. 8.1. зазначеного кредитного договору було встановлено до 06.05.2018 року з періодом сплати до 10 числа кожного місяця. Однак ОСОБА_2 свої зобов`язання за кредитним договором щодо повернення суми кредиту та процентів належним чином не виконує, в зв`язку з чим станом на 01.08.2017 року заборгованість за кредитним договором №HMKWGA від 05.05.2008 року становить 120915,37 грн., з яких: 54294,00 грн. заборгованість за кредитом; 23317,25 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 4423,07 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 38880,48 грн. пеня.

В березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про визнання умов договору недійсними та вказувала, що між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» 05.05.2008 року був укладений кредитний договір №HMKWGA. Зазначила, що нею з 09.06.2008 року по 12.03.2015 рік були сплачені платежі на рахунок 4844, а в подальшому банк самостійно проводив відрахування із загальної суми на рахунки НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 . На думку позивача нею безпідставно сплачено суму у розмірі 24556,60 грн., як комісія, оскільки в графіку погашення кредиту вид платежу зазначено винагорода за резервування. ОСОБА_2 також вказала на те, що оскільки надання кредиту є виконання зобов`язання банку за кредитним правочином, тому така дія не є самостійною послугою. На думку позичальника умова договору, зазначена в п. 8.1 кредитного договору суперечить Закону України «Про захист прав споживачів». Просила суд визнати умову договору споживчого кредиту №HMKWGA від 05.05.2008 року щодо обов`язку позичальника сплачувати щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 5,04 % річних від суми зарезервованих ресурсів недійсною з моменту укладення договору.

Ухвалою Красилівського районного суду від 08 серпня 2017 року позов ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» об`єднано в одне провадження з цивільним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 .

Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 06 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано умову договору споживчого кредиту №HMKWGA, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» щодо обов`язку позичальника сплачувати щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 5,04 % річних від суми зарезервованих ресурсів недійсною з моменту укладення договору. Позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором споживчого кредиту № НМКWGА НОМЕР_4 від 05.05.2008 року в сумі 39471,33 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Красилівського районного суду від 20 листопада 2017 року внесено виправлення в дату прийняття рішення Красилівського районного суду від 06 жовтня 2017 року та зазначено вірно дату прийняття рішення Красилівського районного суду 09 жовтня 2017 року.

Додатковим рішенням Красилівського районного суду від 04 січня 2018 року вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального і матеріального права. На думку апелянта, ОСОБА_2 було пропущено строк позовної давності для звернення до суду із позовом про визнання умов договору недійсними. Зміст кредитного договору не суперечив Закону України «Про захист прав споживачів» на момент укладення, а комісія за резервування ресурсів не є дією, яку банк здійснює на власну користь, а є дією, яку банк здійснює на користь споживача. Судом першої інстанції не було враховано те, що кошти у розмірі 231558,08 грн. позичальник повинен був сплатити, якби належним чином виконував зобов`язання за кредитом. Посилання ОСОБА_2 на експертизу від 02.12.2014 року не заслуговує на увагу, оскільки така була проведена в іншій справі та у зв`язку із іншими обставинами.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказала, що в суді першої інстанції позивачем при здійснення уточнення позовних вимог не було за це доплачено судовий збір, тому така уточнена позовна заява не могла бути прийнята судом. Крім того, зазначає, що АТ КБ «Приватбанк» безпідставно посилається на пропущений строк позовної давності, оскільки кошти, які нею сплачувались, не оприбутковувались своєчасно банком, що і стало причиною заборгованості, про яку вказує кредитор. Але про це їй стало відомо лише при розгляді в суді справи по суті, коли на виконання ухвали суду від 03.11.2015 року представник банку надав виписки руху коштів за період з 05.05.2008 року по 27.11.2015 року та розрахунок заборгованості станом на 12.11.2015 року. Після ознайомлення з цими документами їй стало відомо, що умова кредитного договору про резервування коштів є комісією банку, яка зараховувалась на відповідні рахунки банку. На її думку вона не пропустила строк позовної давності з урахуванням також тієї обставини, що банк неодноразово вимагав від неї дострокового повного погашення кредитної заборгованості у відповідності до ст.1050 ЦК України.

ОСОБА_2 у поданій нею апеляційній скарзі вказала, що вона регулярно сплачувала грошові кошти, тоді як банк несвоєчасно зараховував кошти на відкритий рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та іншим платежам. Висновком експерта №1-02/12 Українського центру судових експертиз встановлено, що станом на 30.05.2014 року заборгованість за кредитом складала 17471,45 грн. і за період з 01.06.2014 року по 12.03.2015 рік нею сплачена сума у розмірі 17482 грн. Судом при ухваленні оскаржуваного рішення було взято до уваги загальну суму, яку вона мала б сплатити до закінчення дії договору та враховано суму, яка нею була вже сплачена по квитанціям, що є неправильним. Крім того, кредитор по уточненій позовній заяві просив стягнути заборгованість у розмірі 120915,37 грн., проте наданий банком розрахунок не може бути належним та допустимим доказом, оскільки він не підписаний посадовими особами АТ КБ «Приватбанк», а суми, що зазначені у розрахунку не відповідають оригіналам квитанцій про сплату коштів. Сплачена нею на користь банківської установи сума у розмірі 24556,60 грн. підлягає до стягнення з АТ КБ «Приватбанк», оскільки судом було визнано недійсною умову договору щодо резервування коштів. За таких обставин ОСОБА_2 просила суд скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення з неї заборгованості в сумі 39471,33 грн. і постановити нове судове рішення, яким стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на її користь 24556,60 грн.

Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 10 вересня 2018 рокурішення Красилівського районного суду від 09 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) на користь АТ КБ «Приватбанк» (місцезнаходження 01001, м. Київ, вул. Грушевського, будинок 1Д, ЄРДПОУ 1436570, рахунок НОМЕР_6 , МФО 305299) 120915 (сто двадцять тисяч дев`ятсот п`ятнадцять) грн. 37 коп. кредитної заборгованості. В задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 10 вересня 2018 рокуу частині вирішення позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Представник АТ КБ «Приватбанк» у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу, подану банком, проти апеляційної скарги ОСОБА_3 заперечила. ОСОБА_2 та її представник в суді підтримали подану ними апеляційну скаргу, проти апеляційної скарги банку заперечили.

Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ПАТ АК «Приватбанк» та ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» суд виходив із того, що зобов`язання позичальника по договору споживчого кредиту ОСОБА_2 виконувала неналежним чином, а тому виникла заборгованість, яка враховуючи сплачену останньою суму за резервування ресурсів, становить 39471,33 грн.: (231558,08 грн. (сума, що мав отримати банк на виконання кредитного договору) 167530,15 грн. (сума, що сплачена ОСОБА_2 .) 24556,60 грн. (сума винагороди за резервування ресурсів)= 39471,33 грн.), що і була стягнута судом.

Однак такий висновок суду не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи з оглядну на наступне.

Встановлено, що 05.05.2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», (на сьогодні - АТ КБ «Приватбанк»), був укладений кредитний договір №НМКWGА, відповідно до умов якого банк надав кредит позичальнику в розмірі 91828,75 грн. на наступні цілі: 80000 грн. - на споживчі цілі, 2400 грн. - на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 457,16 грн. на страхування майна, 400,00 грн. на особисте страхування, а також у розмірі 8571,60 грн. на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,67 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,04 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, на термін до 06.05.2018 року. (т. 1, а. с. 7-9).

За пунктами 4.1, 4.2 кредитного договору для виконання зобов`язань за цим договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту (додаток № 2) до даного договору і надає позичальнику право на їх використання. За надане право зазначене у п. 4.1. договору позичальник зобов`язаний сплатити банку винагороду за резервування ресурсів у розмірі, зазначеному у пункті 8.1 договору.

У додатку № 2 до кредитного договору №НМКWGА від 05.05.2008 року визначений графік погашення кредиту. (т. 1 а. с. 10).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом

Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

До вказаних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

ОСОБА_2 вказувала на ту обставину, що банк скористався своїм правом на дострокове стягнення усієї суми за кредитом шляхом надсилання на її адресу відповідного письмового повідомлення з вимогою сплатити всю суму за кредитом, в тому числі і ту, строк сплати якої не настав. Враховуючи цю обставину позичальник провела розрахунок кредитної заборгованості з урахуванням суми переплати у зв`язку з безпідставним, на її думку, нарахуванням банківською установою процентів за користування кредитом після зміни кредитором строку виконання зобов`язання за кредитним договором.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_2 не надала доказів на підтвердження обставин щодо зміни банком строку виконання грошового зобов`язання за кредитом, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для висновку про неправомірність нарахування кредитором процентів за користування кредитом у зв`язку із закінченням строку дії кредитного договору.

В матеріалах справи міститься декілька фотокопій листів, в яких від імені банку повідомляється боржник ОСОБА_2 про необхідність дострокового погашення кредитної заборгованості у відповідності до ст. 1050 ЦК України (том 1, а.с. 159, 160, 162, 163). В той же час в справі відсутні докази того, що такі листи дійсно були підготовлені банком та надіслані боржнику, а також що вони були вручені адресату у відповідну дату. При цьому слід врахувати, що листи не містять жодних ідентифікуючих даних, які б підтвердили їх виготовлення саме кредитною установою (відсутні дані щодо посадової особи, яка підготувала листи, її підпису, відтиску печатки банку тощо).

З огляду на встановлені обставини слід визнати необґрунтованими доводи ОСОБА_2 про те, що банк втратив можливість нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом з моменту спливу тижневого строку з дня отримання боржником ОСОБА_2 вимоги про дострокове повне погашення кредитної заборгованості у відповідності до ст.1050 ЦК України.

За таких обставин безпідставним є також розрахунок суми заборгованості за кредитом, проведений позичальником, оскільки при його проведенні було враховано переплату, яку, як стверджує ОСОБА_2 , була зумовлена незаконними діями банку по зарахуванню сплачених нею коштів у рахунок погашення процентів за користування кредитом після закінчення строку дії договору у зв`язку зі зміною кредитором строку виконання зобов`язання.

З приводу нарахування комісії АТ КБ «Приватбанк» за сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, на страхування майна, на особисте страхування, на сплату страхових платежів, винагороди за надання фінансового інструменту, винагороди за резервування ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, то колегія апеляційного суду виходить з наступного.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року,№ 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки немають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Пунктом 7.2 кредитного договору передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Пунктом 8.1 кредитного договору, зокрема, передбачено сплату позичальником 2400 грн. в якості винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 457,16 грн. на страхування майна, 400,00 грн. на особисте страхування, а також у розмірі 8571,60 грн. на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,67 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,04 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу (т. 1 а.с. 7-9).

Крім того, за положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

З огляду на це, умови кредитного договору про нарахування комісії банком за сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, на страхування майна, на особисте страхування, на сплату страхових платежів, винагороди за надання фінансового інструменту, винагороди за резервування ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу є незаконними, та як наслідок нікчемними, і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року у справі №686/25972/14-ц (провадження № 61-433св17).

Враховуючи встановлені вище обставини, нікчемність умов кредитного договору щодо сплати комісії, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення нарахованих банком комісійних в сумі 4423,07 грн.

На підставі вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» 54294,00 грн. заборгованості за кредитом, 23317,25 грн. боргу по сплаті процентів за користування кредитом та 38880,48 грн. пені за прострочення виконання грошового зобов`язання, а всього 116491,73 грн.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач просив стягнути з відповідача кошти у сумі 120915,37 грн. Позовні вимоги задоволено частково: на користь позивача з відповідача стягнуто кошти у сумі 116491,73 грн., що становить 96,34 % від заявлених вимог. АТ КБ «Приватбанк» документально підтверджено сплату судового збору на загальну суму 749,61+2699,10=3448,71 грн. Отже, на користь АТ КБ «Приватбанк» з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у сумі 3322,48 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. За подачу апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатила 825 грн. судового збору. З урахуванням розміру позовних вимог, у задоволенні яких банку було відмовлено, на користь ОСОБА_2 за рахунок АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягнення 30,20 грн. судових витрат. З урахуванням ч. 10 ст. 141 ЦПК України ОСОБА_2 необхідно сплатити на користь АТ КБ «Приватбанк» різницю в сумі судових витрат, яка становитиме 3292,28 грн.

В той же час судові витрати в розмірі 14900 грн., які понесла ОСОБА_2 у зв`язку з оплатою судової експертизи не підлягають розподілу між сторонами і покладаються на платника, оскільки фактично судова експертиза не була проведена і її висновки не були використані судом як доказ (а.с. 5, 191, т. 3).

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (місцезнаходження 01001, м. Київ, вул. Грушевського, будинок 1Д, ЄРДПОУ 1436570, рахунок НОМЕР_6 , МФО 305299) 54294 грн. заборгованості за кредитом, 23317 грн. 25 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 38880 грн. 48 коп. пені, а всього 116491 грн. 73 коп. В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (місцезнаходження 01001, м. Київ, вул. Грушевського, будинок 1Д, ЄРДПОУ 1436570, рахунок 3111, МФО 305299) 3292 грн. 28 коп. судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26.09.2019 року.

Судді Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова