КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 370/3538/18 Головуючий у суді першої інстанції: Косенко А.В.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9408/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Маличівській Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 25 березня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

11 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики основного боргу у розмірі 1 135 600,00 грн., процентів за користування грошовими коштами 999 825,80 грн., 3% річних 137 672,05 грн. та інфляційні втрати 1 208 278,40 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.11.2014 між ним, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 40 000,00 доларів США строком до 16.05.2015 з виплатою 2 % в місяць. Проте, станом на день подачі позову відповідач свої зобов`язання не виконав, грошові кошти та проценти не сплачує, що й стало підставою позову.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 25 березня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість та таким, яке ухвалене за неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права. При цьому зазначав, що основною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог за висновком суду є пропуск строку позовної давності. Але він з такими висновками суду не погоджується, оскільки після укладення договору позики відповідач протягом 4-х місяців виконував свої боргові зобов`язання, сплачуючи проценти. Оскільки відповідач припинив виконувати договір, він звернувся до правоохоронних органів з приводу порушення кримінальної справи відносно відповідача за шахрайство. Лише після того, як 22.01.2017 слідчими органами було закрито кримінальне провадження та встановлено, що між сторонами існують цивільно-правові відносини, він звернувся до суду за захистом порушеного права та стягнення боргу. Вказував, що у відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України він має право на отримання від позичальника процентів, як і 3% та інфляційних втрат у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України, але суд безпідставно та невмотивовано відмовив у задоволенні цих вимог. Окрім того, на його думку, судом першої інстанції не повно та не об`єктивно було з`ясовано всі обставини справи, не досліджено наявні у справі докази. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 у своєму відзиві зазначив, що суд при ухваленні рішення правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, визначив норми матеріального права та застосував строки позовної давності. При цьому, доводи апеляційної скарги позивача, не спростовують висновків суду. З приводу позовних вимог про стягнення відсотків, 3% та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України, то зазначав, що відсутні правові підстави, оскільки договір містить визначеність боргових зобов`язань, а окрім того, строк позовної давності сплив і його застосування судом є правильним. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовна давність за договорам процентної позики спливла.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону дивлячись на таке.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 627 ЦК України) визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Правилами статті 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач згідно договору позики отримав 16 листопада 2014 року від позивача 40 000 доларів США, які зобов`язувався повернути 15 травня 2015 року. Вказане підтверджується розпискою /а.с.6/. В судовому засіданні сторонами не заперечувалося і не спростовано написання зазначеної розписки і передачі позивачем відповідачу грошей в борг в зазначеному розмірі. Строк повернення боргу збіг 16 травня 2015 року.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що відповідач визнав факт підписання ним вказаної боргової розписки.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрутованого висновку про те, що надана позивачем розписка підтверджує укладення між сторонами договору позики, за яким позикодавцем є ОСОБА_1 , а позичальником ОСОБА_2 , містить умови отримання позичальником у борг грошових коштів та зобов`язання з їх повернення до 16 травня 2015 року, які відповідач не виконав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частиною другою статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено, крім боржника, уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Вирішуючи питання про сплив позовної давності, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд дійшов висновку, що договір позики, укладений між сторонами є строковим, і цей строк обмежується датою 16 травня 2015 року. З позовом до суду позивач звернувся лише 11 грудня 2018 року, тобто на момент пред`явлення позову, позивачем пропущено позовну давність щодо вимог про стягнення суми боргу.

При цьому судом встановлено, що позивач, звертаючись до суду з позовом посилався на те, що після настання строку повернення боргу (16 травня 2015 року), він 18 січня 2016 року звернувся до Подільського УП ГУНП в м. Києві із заявою щодо вчинення відповідачем шахрайських дій, направлених на заволодіння його грошовими коштами та було розпочато досудове розслідування в рамках кримінального провадження. 22 січня 2017 року була винесена постанова про закриття кримінального провадження. Саме з моменту винесення постанови про закриття кримінального провадження, а саме 22 січня 2017 року він дізнався про його можливість звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права. За таких обставин, вважав, що строк позовної давності ним не порушений.

У частині першій статті 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «Юкос проти Росії», пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Поважними причинами пропуску позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви на підтвердження цих висновків.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну.

Суд першої інстанції дійшов висновку з яким погоджується і апеляційний суд, що звернення позивача до правоохоронних органів, порушення кримінальної справи не є безумовною і достатньою підставою для визнання причин пропуску позовної давності поважними, оскільки згідно зі ст. 4 ЦПК України, ст. ст. 15, 16 ЦК України захист цивільних прав здійснюється судом. При цьому за змістом статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про порушення права та можливість пред`явлення позову, а така обізнаність і можливість у позивача була.

Оскільки строк повернення позики встановлено до 16 травня 2015 року, то починаючи з наступного дня після цієї дати у позивача виникло право на пред`явлення позову до суду.

Таким чином, встановлена законом трирічна позовна давність щодо повного повернення суми позики та сплати процентів за користування коштами почалася з 16 травня 2015 року і закінчилася 16 травня 2015 року, з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 11 грудня 2018 року.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що позивач пропустила трирічну позовну давність у частині вимог про стягнення боргу за договором позики в межах строку повернення позики.

Зважаючи на вищевикладене суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позову зі спливом позовної давності, що згідно ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові, про застосування якої заявлено стороною відповідача у спорі, зважаючи на те, що сторони в письмовій формі (формі укладення договору) не продовжили строку договору, що є обов`язковим в силу статті 654 ЦК України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми заборгованості, які передбачені статтею 625 ЦК України, як похідні вимоги про стягнення основної суми боргу.

Доводи апеляційної скарги з приводу незаконності та необгрутованості рішення суду першої інстанції, неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, не повного та не об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, не дослідження наявних у справі доказів, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду позивач та його представник також не навели таких обставин.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 25 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 вересня 2019 року.

Головуючий:

Судді: