Єдиний унікальний номер 227/1652/19 Номер провадження 22-ц/804/2470/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Санікової О.С., Агєєва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Самойленко Г.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 1 липня 2019 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Мацишиної Л.С., в місті Добропіллі Донецької області (повне судове рішення складено 1 липня 2019 року), у справі номер 227/1652/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2019 року до Добропільського міськрайонного суду Донецької області звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про стягнення з останнього заборгованості за договором позики, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 16 вересня 2008 року між ним та відповідачем укладено договір позики, згідно з яким позивач передав, а відповідач отримав грошові кошти в сумі 40000,00 грн., що на дату укладення договору позики еквівалентно 5334,00 євро.

Відповідно до розписки відповідач зобов`язався повернути зазначену суму в місячний строк після пред`явлення вимоги ОСОБА_2 про повернення коштів.

12 грудня 2018 року на адресу відповідача позивач направив вимогу, за змістом якої відповідачу був наданий місячний строк для повернення грошей - до 15 січня 2019 року.

Відповідач не виконав свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Його заборгованість перед позивачем становить171406,49 грн., що еквівалентно 5334,00 євро за курсом станом на 15 січня 2019 року 1 євро - 32,1347 грн. Також відповідач має сплатити пеню за невиконання обов`язку по поверненню боргу.

Тому, просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 16 вересня 2008 року в сумі 179267,71 грн., що складається з суми основного боргу - 171406,49 грн. та пені - 7861,22 грн.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 1 липня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики на підставі розписки від 16 вересня 2008 року в розмірі 40000,00 грн. основного боргу.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_2 , подав

апеляційну скаргу, в якій просив апеляційний суд скасувати рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 1 липня 2019 року та прийняти нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що оскільки сторони договору позики домовились про встановлення «валютного застереження», то сума, що підлягає сплаті у гривні, на підставі ч. 2 ст. 533 ЦК України повинна визначатись за офіційним курсом валюти, зазначеної в договорі позики.

При винесенні рішення суд першої інстанції не виклав свої позиції з приводу посилання позивача на норми ст. 533 ЦК України, а лише послався на позицію, викладену у постанові Верховного суду від 13.02.2019 року, яка має окрему думку суддів.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 зазначив, що рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 1 липня 2019 року повністю відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, чким позов задовольнити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до ст. 128, 130 ЦПК України, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутністю за участю представника ОСОБА_1 (а.с. 88-89).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до ст. 128, 130 ЦПК України, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутністю (а.с. 91).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю позивача та відповідача.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими

доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до

розписки від 16 вересня 2008 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 40000,00 грн., що еквівалентно 5334,00 євро. Вказану вище суму зобов`язується повернути в місячний строк після вимоги ОСОБА_2 про повернення грошей (а.с. 7).

З вимоги від 30 листопада 2018 року видно, що ОСОБА_2 . вимагає ОСОБА_3 повернути надані йому грошові кошти в сумі, еквівалентної 5334,00 євро за офіційним курсом на день платежу в місячний строк від дня отримання цієї вимоги. Відповідно до інформації про відправлення вимога від 30.11.2018 року направлена на адресу відповідача 12.12.2018 року (а.с. 8, 9).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 40000,00 грн.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової

суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Судом встановлено, і цей факт не заперечують сторони у справі, що сума позики надавалась відповідачу за договором від 16 вересня 2008 року у гривні, в розмірі 40000,00 грн.

Отже, згідно з умовами цього договору грошові зобов`язання позичальника виражені в національній валюті України - гривні, з визначенням грошового еквівалента - євро. З тексту договору також вбачається, що гроші були отримані відповідачем у гривні.

Тому, враховуючи, що умовами договору чітко передбачено надання грошей в позику в національній валюті України, а саме 40000,00 грн., вказана сума і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача суми заборгованості за договором позики від 16 вересня 2008 року в розмірі 40000,00 гривень.

Відтак, наведені в апеляційній скарзі доводи щодо незастосування ч. 2 ст. 533 ЦК України, є необґрунтованими, висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність винесеного рішення.

Доводів щодо незаконності ухваленого судового рішення в частині спору про стягнення пені, апеляційна скарга не містіть.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 також не навела будь-яких доказів про незаконність ухваленого судового рішення в цій частині.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відтак, підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 1 липня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повне судове рішення складено 23 вересня 2019 року.

Суддя: