Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 204/4503/15-ц

провадження № 61-22957св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2016 року у складі судді Самсонової В. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня

2017 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П.,

Городничої В. С.,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 про захист порушених прав споживача, розірвання кредитного договору та визнання поруки припиненою.

Позов мотивовано тим, що 24 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № DNP0GL00000050, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 42 300,00 доларів США строком до 24 грудня 2027 року.

Цього ж дня на забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки.

У лютому 2015 року він дізнався, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 619 583 грн 71 коп., з яких: 576 252 грн 48 коп. - заборгованість за кредитом, 38 733 грн 35 коп. - заборгованість за процентами, 4597 грн 88 коп. - пеня.

Посилаючись на те, що в тексті кредитного договору відсутні істотні умови, що визначені законом і є необхідними для договорів даного виду, а також банком порушено процедуру, передбачену частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка повинна передувати укладенню кредитного договору, та не отримано письмове підтвердження споживача про ознайомлення з умовами кредитування та сукупною вартістю кредиту відповідно до пунктів 2.4, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, ОСОБА_1 просив визнати кредитний договір № DNP0GL00000050 від 24 грудня

2007 року, підписаний ОСОБА_2 та АТ КБ «Приват Банк», недійсним з моменту укладення; визнати поруку, встановлену договором поруки від 24 грудня 2007 року, укладеним між АТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 припиненою з 02 грудня 2014 року; визнати договір іпотеки № DNP0GL00000050 (реєстровий номер 9770) від 24 грудня 2007 року, підписаний ОСОБА_2 та АТ КБ «Приват Банк», недійсним з моменту укладення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 16 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що Розділ 1 кредитного договору № DNP0GL00000050 від 24 грудня 2007 року містить істотні умови договору, підписаний сторонами та скріплений печаткою банку, позичальник та поручитель були належним чином ознайомлені з умовами цього договору та погодилися з ними, про що свідчить підпис ОСОБА_2 на кожному аркуші кредитного договору та підпис поручителя на договорі поруки. Крім того, протягом тривалого часу ОСОБА_2 сплачував всі передбачені договором платежі, що свідчить про те, що він був знайомий з усіма умовами цього договору і добровільно погодився їх виконувати, у зв`язку з чим сплачував передбачені суми коштів.Подальші послідовні та узгоджені дії ОСОБА_2 , який отримав кредит ще у грудні 2007 року, а до суду з приводу оскарження кредитного договору не звертався, свідчать про визнання ним кредитного договору, як такого, що відповідає вимогам закону та його волевиявленню. Також позивач погодився на поруку ще в грудні 2007 року та заперечень не мав, а до суду з даним позовом звернувся лише в липні 2015 року, коли з нього була стягнута як з солідарного боржника заборгованість за кредитним договором, тобто майже через сім років.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки судами не досліджено та не надано правової оцінки доводам позивача, зокрема, чи була виконана банком обов`язкова переддоговірна процедура інформування споживача про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, чи містить договір графік платежів, чи відповідає зміст договору в частині умов кредитування дійсним зобов`язанням, які покладено на споживача. Судами не перевірено, чи мав банк повноваження для пропонування та видачі споживачу готівкової іноземної валюти у споживчий кредит. Судами не досліджено правомірність та справедливість умов договору відповідно до вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: пункту 2.3.1 договору про те, що банк може збільшити відсоткову ставку по кредиту у разі зміни курсу долара США по відношенню до гривні; пункту 1.1 договору, до якого включено послугу, яка не є належно обґрунтованою - послугу із розрахунково-касового обслуговування, за яку позичальник повинен сплатити 1% від суми кредиту.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу

№ 204/4503/15-ц з Красногвардійського районного суду

м. Дніпропетровська.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 червня 2019 року справу № 204/4503/15-ц призначено судді-доповідачеві Бурлакову С. Ю.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від

29 серпня 2019 року справу № 204/4503/15-ц призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 24 грудня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_2 укладено кредитний договір № DNP0GL00000050, відповідно до пункту 1.1 якого банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти шляхом надання готівкою через касу АТ КБ «ПриватБанк» на строк з 24 грудня 2007 року по 24 грудня 2027 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 50 290,00 доларів США на наступні цілі: купівлю нерухомості - 42 300,00 доларів США, а також у розмірі

7 990,00 доларів США на сплату страхових платежів за договором страхування від 24 грудня 2007 року та за договором особистого страхування від 24 грудня 2007 року, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,03 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, комісії за розрахункове-касове обслуговування в розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту (під розрахунково-касовим обслуговуванням сторони розуміють видачу банком грошових коштів за кредитом, обробку, перерахунок готівкових грошових коштів банком у випадку погашення заборгованості за договором, оформлення та обробку розрахункових документів при безготівковому перерахунку грошових коштів).

Цього ж дня на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № DNP0GL00000050 від 24 грудня 2007 року був укладений договір поруки між банком та поручителем ОСОБА_1 , відповідно до умов якого останній на добровільних засадах взяв на себе обов`язок відповідати перед банком за фінансовими зобов`язаннями позичальника в повному обсязі.

Також на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки квартири від 24 грудня 2007 року, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Н. М. та зареєстровано в реєстрі за № 9770, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2015 року у цивільній справі

№ 204/8/2015-ц, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором № DNP0GL00000050 від 24 грудня 2007 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у розмірі 619 583 грн 71 коп., з яких: 576 252 грн 48 коп. - заборгованість за кредитом; 38 733 грн 35 коп. - заборгованість за процентами за користуванням кредитом; 4 597 грн

88 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на те, що вищевказані договори є таким, що суперечать чинному законодавству, у зв`язку з чим просив визнати недійсними з моменту укладення кредитний та іпотечний договори, а поруку визнати припиненою.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 1 ЦПКу редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій).

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (стаття 4 ЦПК у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першої статті 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК Українив редакції, чинній на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установивши, що 24 грудня 2007 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № DNP0GL00000050 від 24 грудня 2007 року був укладений договір поруки між банком та поручителем ОСОБА_1 , відповідно до умов якого останній на добровільних засадах взяв на себе обов`язок відповідати перед банком за фінансовими зобов`язаннями позичальника в повному обсязі, суд першої інстанції зробив правильний висновок, з яким погодився суд апеляційної інстанції про те, що оскільки сам кредитний договір укладений між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк», а не з ОСОБА_1 , то правових підстав для звернення ОСОБА_1 з позовними вимогами до АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 про захист прав споживача і розірвання кредитного договору не було.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно з частиною першою статті 638 та частиною першою статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі частини другої статті 640 ЦК України, у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Законодавець пов`язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики, що передбачено статтею 1046 ЦК України.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 659 ЦК України).

Отже, проаналізувавши вказані норми закону та виходячи із встановлених у справі обставин, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, що оскільки позичальник ОСОБА_2 та сам позивач були належним чином ознайомлені з умовами підписання кредитного договору та договору поруки й погодились на такі умови, про що свідчать підписи ОСОБА_2 та позивача на оспорюваних договорах, а також протягом тривалого часу ОСОБА_2 сплачував всі передбачені договором платежі, що свідчить про те, що він був знайомий з усіма умовами цього договору і добровільно погодився їх виконувати, у зв`язку з чим сплачував передбачені суми коштів, то позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають у зв`язку з недоведеністю таких вимог.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що висновок проведеної судової економічної експертизи свідчить тільки про можливість зменшення зазначеної відсоткової ставки, а не є підставою для розірвання кредитного договору, але така вимога позивачем не заявлялась і предметом розгляду в даній справі не була.

Крім того, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що оскільки на момент укладення спірних договорів між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, в тому числі щодо обсягу кредитних зобов`язань, тобто відсутні обставини для визнання розірваним кредитного договору

№ DNP0GL00000050 від 24 грудня 2007 року, відсутні також підстави і для визнання розірваними договорів поруки та іпотеки від 24 грудня 2007 року.

Колегія суддів Верховного Суду з такими висновками погоджується, та вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, вказаними рішеннями права сторін не порушено, а відтак такі рішення підлягають залишенню без змін.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня

1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки такі судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують

Оскільки оскаржувані судові рішення залишено без змін, а касаційну

скаргу - без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 16 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун
В. П. Курило