ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 вересня 2019 року

м. Харків

справа № 643/17682/18

провадження № 22-ц/818/4019/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 березня 2019 року в складі судді Харченко А.М.,

у с т а н о в и в:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позов мотивовано тим, що у травні 2018 року він під розписку позичив ОСОБА_2 4400 доларів США, які останній зобов`язався повернути у строк до 01 листопада 2018 року. По закінченню зазначеного строку та до теперішнього часу відповідач позику не повернув. Посилаючись на вказані обставини, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 123754,07 грн. - суму основного боргу за офіційним курсом НБУ станом на 05 грудня 2018 року; 356,00 грн. - 3 % річних від простроченої суми за період з 01 листопада 2018 року до 05 грудня 2018 року на підставі частини другої статті 625 ЦК України; 2136,02 грн. - проценти на рівні облікової ставки Національного банку України (18 %) за користування позикою на підставі частини 1 статті 1048 ЦК України; 1262,46 грн. - сплачену ним суму судового збору.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу в розмірі - 123754,07 грн.; 3 % річних - 56,00 грн.; проценти за користування позикою - 2136,02 грн., а всього 126246 грн. 09 коп. та судові витрати в розмірі 1262 грн. 46 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю позовних вимог.

11 липня 2019 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 березня 2019 року, ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він не отримував грошових коштів від позивача. Зазначає, що з ОСОБА_1 вони не були знайомі. Судом першої інстанції стягнуто з відповідача на користь позивача проценти за користування позикою у розмірі 2136,02 грн. в той час, як позика є безпроцентною. Крім того, справа розглянута за його відсутності.

Позивач рішення суду першої інстанції не оскаржив, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 21 травня 2018 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено в простій письмовій формі Договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у власність грошові кошти в розмірі 4400 доларів США зі строком повернення до 01 листопада 2018 року.

Узятих на себе зобов`язань ОСОБА_2 не виконав.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Факт укладення між позикодавцем та відповідачем договору позики підтверджується копією розписки від 21 травня 2018 року (а. с. 2). Наявність розписки засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми у розмірі 4400 доларів США.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 не підписував договору позики, а його підпис є підбробним, матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, суду першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу за договором позики в розмірі 123754 грн. 07 коп. та 3 % річних від простроченої суми за період з 01 листопада 2018 року до 05 грудня 2018 року в розмірі 356 грн. 00 коп.

Однак з висновком суду першої інстанції про стягнення відсотків за користування позикою погодитись неможна, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Облікова ставка встановлюється Національним банком України виключно для національної валюти. Національний банк України не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Тому право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України на підставі частини першої статті 1048 ЦК України може бути реалізовано, якщо позика надана у гривні.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у договорі такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Такі висновки щодо застосування статті 1048 ЦК України Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Виходячи з встановлених фактичних обставин справи та визначених норм матеріального права, правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в частині стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України за користування позикою відсутні.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України за користування позикою підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нової постанови про відмову у позові.

Посилання ОСОБА_2 на те, що справу розглянуто за його відсутністю, не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до ухвали Московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2018 року справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

З клопотанням про розгляд справи в судовому засіданні ОСОБА_3 до суду першої інстанції не звертався.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають та зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції була дана належна оцінка.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін (пункт 4 частини третя статті 2 ЦПК України).

За правилами частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом четвертим частини другої статті 43 ЦПК України учасник справи зобов`язані, зокрема, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

ОСОБА_1 при зверненні до суду першої інстанції сплатив судовий збір в розмірі 1262 грн. 46 коп., що документально підтверджено платіжним дорученням (квитанцією) № 0.0..1 від 05 грудня 2018 року (а. с. 3).

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір в розмірі 1893 грн. 00 коп., що документально підтверджено платіжним дорученням (квитанцією) № 49-2252К від 02 липня 2019 року (а. с. 31).

З урахуванням пропорційності розміру задоволених позовних вимог, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1237 грн. 70 коп. (126 246 грн. 09 коп. - заявлені позивачем вимоги: 124 110 грн. 07 коп. - задоволені позовні вимоги = 1,02 частина задоволених вимог; 1 262, 46 грн. : 1,02 = 1237 грн. 70 коп.).

З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 32 грн. 00 коп. (126 246 грн. 09 коп. - заявлені позивачем вимоги : 2136 грн. 02 коп. - вимоги, у задоволенні яких позивачеві відмовлено = 59,10 частина вимог, в задоволенні яких відмовлено; 1893 грн. : 59,10 = 32 грн. 00 коп.).

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина 10 статті 141 ЦПК України).

На підставі викладеного, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1205 грн. 70 коп. ( 1237 грн. 70 коп. - 32 грн. 00 коп. = 1205 грн. 70 коп.).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 березня 2019 року в частині стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України - скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України - відмовити.

В іншій частині рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 березня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1205 грн. 70 коп. (одна тисяча двісті п`ять грн. 70 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 24 вересня 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова