Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

місто Київ

справа № 129/869/16-ц

провадження № 61-17600св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 05 травня 2017 року у складі судді Бондар О. В. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 04 липня 2017 року у складі колегії суддів: Ковальчука О. В., Рибчинського В. П., Якименко М. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовними вимогами про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суми в 71 265, 40 грн інфляційних втрат за весь час прострочення сплати боргу, 3 % річних від суми боргу, що складає 6 259, 80 грн, відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000, 00 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 01 грудня 2010 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь його, ОСОБА_1 , солідарно стягнуто борг за договором позики у розмірі 130 800, 00 грн.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 березня 2014 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь його, ОСОБА_1 , втрати за індексом інфляції за весь час прострочення у розмірі 4 874, 00 грн та 3 % річних - 10 401, 60 грн.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 30 квітня 2015 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стягнуто солідарно на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 48 867, 90 грн з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, 5 048, 50 грн - 3 % річних та відшкодовано моральну шкоду у розмірі 5 000, 00 грн.

Зазначені рішення відповідачами в повному обсязі не виконані, а тому позивач відповідно до положень статті 625 ЦК України звернувся до суду за захистом своїх прав.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 05 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, керувався тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачі не виконали в повному обсязі рішення судів, не сплатили позивачу свій солідарний борг на загальну суму 192 609, 04 грн. Надана позивачем ксерокопія довідки відділу державної виконавчої служби про наявність або відсутність за відповідачами заборгованості не прийнята судом першої інстанції як доказ в розумінні положень статті 64 ЦПК України через неналежну якість зазначеного документа. Також судом враховано, що позивач, участь в судовому засіданні якого судом була визнана обов`язковою з метою надання особистих пояснень, надання оригіналів документів тощо, до суду не з`явився.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 04 липня 2017 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, заочне рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 05 травня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції погодився з висновками суду про недоведеність позивачем позовних вимог через ненадання як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції доказів щодо розміру існуючої заборгованості відповідачів. Клопотань про витребування доказів позивачем заявлено не було. Також суд апеляційної інстанції встановив, що виконавчі провадження з виконання рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 березня 2014 року та рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 30 квітня 2015 року відкритті саме Олександрійським міськрайонним відділом ДВС при ГТУЮ в Кіровоградській області, а не Гайсинським районним відділом ДВС ГТУЮ в Кіровоградській області, оригінал довідки якого (відділу) надано позивачем на підтвердження наявності за відповідачами заборгованості. Також судом апеляційної інстанції наголошено, що зазначена довідка свідчить про часткове відрахування зі заробітної плати відповідача ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості на загальну суму 3 722, 74 грн, що впливає на розмір заборгованості за судовими рішеннями та, відповідно, нараховані позивачем індекс інфляції та три відсотки річних.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, постановити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, судами неповно з`ясовано обставини, що мають істотне значення для справи. Заявник зазначає, що судами не враховано наданий ним належний розрахунок солідарної заборгованості відповідачів та безпідставно не стягнуто грошові кошти на його користь. Суди не визначили правову природу правовідносин, які склалися між сторонами, та норму Закону, яка підлягає застосуванню до таких правовідносин.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004. а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 01 грудня 2010 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто солідарно борг за договором позики у сумі 130 800, 00 грн. На виконання зазначеного рішення видано виконавчий лист, на підставі якого 29 червня 2016 року Олександрійським міськрайонним відділом ДВС ГТУЮ в Кіровоградській області відкрито виконавче провадження.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 березня 2014 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 індекс інфляції за весь час прострочення у розмірі 4 874, 00 грн та три відсотки річних у розмірі 10 401, 60 грн. На виконання зазначеного рішення видано виконавчий лист, на підставі якого 29 червня 2016 року Олександрійським міськрайонним відділом ДВС ГТУЮ в Кіровоградській області відкрито виконавче провадження.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 30 квітня 2015 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 48 867, 90 грн з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та 5 048,50 грн трьох відсотків річних, а також відшкодовано моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. На виконання зазначеного рішення видано виконавчий лист, на підставі якого 29 червня 2016 року Олександрійським міськрайонним відділом ДВС ГТУЮ в Кіровоградській області відкрито виконавче провадження.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанцій, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно визначив правову природу спірних правовідносин, вірно встановив наявність у відповідачів грошового зобов`язання перед позивачем та дійшов обґрунтованого висновку про застосування під час вирішення спору положення статті 625 ЦК України.

Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши обставини справи, зробили правомірний висновок про недоведеність позовних вимог у зв`язку з ненаданням позивачем доказів щодо дійсного розміру існуючої на час розгляду справи заборгованості відповідачів перед позивачем.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року (далі - ЦПК України), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини третьої цієї статті доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За правилом частини першої статті 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Матеріали цивільної справи містять відомості про зарахуванням на картковий рахунок Ощадбанку № 5…8935 коштів у розмірі 1 650, 00 грн, копія квитанції надана позивачем суду першої інстанції. Також за змістом довідки Гайсинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області у період з листопада 2015 року до серпня 2016 року відповідачем ОСОБА_2 на користь позивача перераховані кошти у розмірі 3 722,74 грн.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про необхідність надання позивачем дійсного розрахунку солідарної заборгованості відповідачів перед позивачем, проте, ОСОБА_1 відповідно до положень статей 27 та 31 ЦПК України 2004 року своїми процесуальними правами не скористався, з відповідними клопотаннями і заявами з метою доведення обґрунтованості заявлених ним вимог до суду не звертався, наполягаючи на задоволенні своїх позовних вимог.

Така процесуальна поведінка позивача унеможливила задоволення судами першої та апеляційної інстанцій заявлених позовних вимог, що і стало об`єктивною підставою для відмови у їх задоволенні.

Судом враховано, що засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини

(далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Відповідно до частини другої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суди повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну правову оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлення правильного застосування норм матеріального та процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, Верховний Суд зробив висновок про необґрунтованість вимог касаційної скарги про скасування рішень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 05 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 04 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко