Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 759/14874/15-ц

провадження № 61-13180св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараш А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солонець Тамари Миколаївни,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Горбового Володимира Анатолійовича, на рішення Святошинського районного суду м. Києва в складі судді Величко Т. О. від 11 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва в складі суддів: Оніщука М. І., Українець Л. Д., Крижанівської Г. В., від 12 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Солонець Т. В., в якому просила: - визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Солонець Т. М., за реєстровим № 1197; - застосувати наслідки недійсності правочину, зобов`язавши ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 належну їй квартиру АДРЕСА_1 ; - визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; - усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири; - вселити ОСОБА_1 у належну їй квартиру АДРЕСА_1 .

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач уточнила позовні вимоги та просила суд: визнати недійснимдоговір купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Солонець Т. М., за реєстровим № 1197, застосувати наслідки недійсності правочину, витребувати у ОСОБА_2 на користь позивача спірну квартиру, визнати за позивачем право власності на указану квартиру.

В обґрунтування заявлених вимог вказувала, що 17 грудня 2003 року ОСОБА_1 було придбано квартиру АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Качельніковим С. В. за реєстровим № 8902. Позивач вказувала, що з моменту придбання та державної реєстрації права власності на вказану квартиру вона добросовісно нею володіла та користувалася, оформлювала документи щодо зміни функціонального призначення квартири, у зв`язку з чим розпочала підготовку документів для переобладнання квартири на нежитлову, що підтверджується наданими до позовної заяви доказами. Вказувала, що у зв`язку із важкою хворобою матері вона була змушена на деякий час залишити територію України та переїхати в м. Пермь Російської Федерації.

07 жовтня 2014 року їй повідомили, що в квартирі АДРЕСА_1 знаходяться сторонні люди, які нібито 02 жовтня 2014 року купили вказану квартиру, за відповідним договором купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Солонець Т. М., за реєстровим № 1197.

Зазначала, що договір купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2014 року з відповідачем ОСОБА_2 не укладала, та фізично не могла його укласти оскільки перебувала в цей час за межами України. Позивач також вказувала, що сторона, яка зазначена в договорі продавцем її квартири, має з позивачем однакові прізвище, ім`я та по батькові, але різні дати народження, різні місця проживання та реєстрації та різні ідентифікаційні номери. Позивач зазначала, що приватним нотаріусом КМНО Солонець Т. М. в оскаржуваному договорі купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року було внесено неправдиві відомості, а саме, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 у Бюро технічної інвентаризації зареєстровано за № 30527, що не відповідає дійсності, оскільки право власності зареєстровано у Бюро технічної інвентаризації 18 грудня 2003 року за реєстровим № 30528, тобто посвідчено спірний договір купівлі-продажу квартири на підставі сфальсифікованого договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17 березня 2003 року, оскільки у даному договорі наявний реєстровий напис на правовстановлюючому документі, в якому зазначено реєстровий № 30527, що не відповідає дійсності замість правильного № 30528. Позивач також вказувала, що з приводу неправомірних шахрайських дій невстановлених осіб щодо її квартири вона звернулася до правоохоронних органів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що права позивача ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму передбаченого статтями 215, 216 ЦК України, оскільки судом встановлено речово-правові відносини, тому до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, згідно пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Горбового В. А. , відхилено. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 січня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно вказав на те, що одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не пов`язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними. Крім того, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Зазначено, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки позивачка скористалась правом на пред`явлення саме віндикаційного позову про витребування майна у добросовісного набувача, як такого, яке вибуло з її володіння поза її волею.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - адвокат Горбовий В. А., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову у позові. Судом першої інстанції не надано належної оцінки поясненням відповідачів, які містять розбіжності. Суд апеляційної інстанції не звернув належної уваги на порушення права власності позивачки на належне їй майно, що не відповідає вимогам Конституції України та чинного законодавства. Суди установили, що укладений між відповідачами спірний договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки містить ознаки його підробки та не відповідає вимогам чинного законодавства. Вимога позову про визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року підлягає задоволенню, що помилково залишено без уваги судами попередніх інстанцій, оскільки задоволення цієї вимоги та визнання права власності на квартиру за позивачкою відновить порушені права останньої. Оригінали справжніх правовстановлюючих документів на спірну квартиру знаходяться у позивачки, яка не передавала їх стороннім особам.

Доводи інших учасників справи

У серпні 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. відповідач ОСОБА_1 не була присутня під час підписання спірного договору купівлі-продажу, а договір від імені останньої підписувала невідома схожа на неї особа. З 2007 року позивачка не була присутня на території України, тому фактично не володіла спірним майном, у зв`язку із чим квартира вибула із володіння останньої. Суди попередніх інстанцій у даній справі установили речово-правові відносини між позивачкою та відповідачкою ОСОБА_2 , що виключає застосування при вирішенні спору зобов`язального способу захисту порушеного права. Позивачка ОСОБА_1 не була стороною спірного договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року, у зв`язку із чим між нею та ОСОБА_2 відсутні зобов`язальні відносини. Спірна квартира багато років не перебувала у володінні позивачки, у зв`язку із чим вибула з її володіння з її волі, тому у даній справі не можуть бути застосовані положення статті 388 ЦК України. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 17 грудня 2003 року ОСОБА_1 (номер платника податків НОМЕР_1 ) було придбано квартиру АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Качельніковим С. В. за реєстровим № 8902, та зареєстрованої в Бюро технічної інвентаризації 18 грудня 2003 року за реєстровим № 30528 ( а.с. 19, том 1).

Правовстановлюючі документи на спірну квартиру позивачка нікому не передавала.

07 жовтня 2014 року позивач довідалася, що в квартирі АДРЕСА_1 знаходяться сторонні люди, які 02 жовтня 2014 року купили вказану квартиру, та надали оговір купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Солонець Т. М., за реєстровим № 1197.

Позивачка не мала наміру відчужувати вказану квартиру.

Договір купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2014 року позивачка з відповідачкою ОСОБА_2 не укладала.

Сторона, яка зазначена продавцем спірної квартири, є ОСОБА_1 (номер платника податків НОМЕР_2 ), також не була продавцем спірної квартири, оскільки невідомі особи скористалися підробленим її паспортом з ідентифікаційними відомостями серії та номеру паспорта відповідачки ОСОБА_1 та її ідентифікаційним номером, в паспорт серії НОМЕР_3 , який належить відповідачці ОСОБА_1 такої ж серії та номеру, однак у ньому міститься фото невідомої особи. Друкований та рукописний текст паспорту останньої є відмінними із тим, що був використаний для оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири від 02 жовтня 2014 року,

Сторона, яка зазначена продавцем спірної квартири, має із позивачкою однакові прізвище, ім`я та по батькові, але різні дати народження, різні місця проживання та реєстрації та різні номери платника податків.

Згідно висновку експертів від 09 грудня 2016 року (а.с.142-158, том 2) не можливо встановити чи виконано підпис позивачки ОСОБА_1 ( номер платника податків НОМЕР_1 ), в оригіналі договору купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2014 року останньою або іншою особою. Бланк договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17 грудня 2013 року, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Качельніковим С. В. та знаходиться в архіві приватного нотаріуса КМНО Солонець Т. М. та бланк, на якому виконаний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Качельніковим С. В. за реєстровим № 8902, що знаходиться у позивача ОСОБА_1 (номер платника податків НОМЕР_1 ) є відповідними зразками аналогічних нотаріальних бланків нотаріальних документів, виготовлених на підприємстві ДП «ПК «Зоря». Час виконання реквізитів договору купівлі-продажу квартири від 17 грудня 2003 року (текст, підписів, рукописних записів, відтисків печаток і штампів) не є відповідними даті «сімнадцяте грудня дві тисячі третього року» вказаний у ньому. Матеріали, з яких виготовленні бланк договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 позначеного як об`єкт 2 та бланк договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 від 17 грудня 2003 року, позначеного як об`єкт 3 (типографські фарби, папір та голографічні елементи, крім елементу в місці розташування знаків позначення серії та номеру « НОМЕР_4 » бланку Договору-об`єкту 2 мають відповідну спільну родову приналежність. Матеріали, з яких виготовлені захисні плівки, нанесені на бланках об`єктів 2 і 3 в місці розташування знаків позначення серії та номеру « НОМЕР_4 » і фарби, котрими виконані знаки цих позначень не мають спільної родової приналежності.

Приватним нотаріусом КМНО Солонець Т. М. в договорі купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року було внесено неправдиві відомості, а саме про те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 у Бюро технічної інвентаризації зареєстровано за № 30527, що не відповідає дійсності, оскільки право власності на спірну квартиру зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації 18 грудня 2003 року за реєстровим № 30528.

Договір купівлі-продажу квартири від 02 жовтня 2014 року посвідчено на підставі сфальсифікованого договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17 березня 2003 року, оскільки у даному договорі наявний реєстровий напис на правовстановлюючому документі, в якому зазначено реєстровий № 30527.

Відповідачка ОСОБА_2 спірну квартиру придбала не безпосередньо у власника - позивача ОСОБА_1 (номер платника податків НОМЕР_1 ), у якої квартира вибула із володіння, а у невстановленої особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивачка ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, просила суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02 жовтня 2014 року, укладений між відповідачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Солонець Т. М., за реєстровим № 1197, застосувати наслідки недійсності правочину, витребувати у ОСОБА_2 на користь позивача спірну квартиру, визнати за позивачем право власності на указану квартиру.

Правовою підставою для задоволення позовних вимог у даній справі позивачка указувала порушення її права власності на спірну квартиру та просила відновити її порушене право, посилаючись, зокрема на статті 203, 215, 321, 387, 388, 391 ЦК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції послався на наступний правовий висновком Верховного Суду України, викладений у постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2723цс16.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Положення частини першої статті 216 ЦК України не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Разом з тим відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, зокрема від добросовісного набувача, шляхом подання віндикаційного позову, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Таким чином, положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

У разі заявлення в позовах вимог про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначити, яку вимогу по суті (а не за формою) пред`являє позивач, і відповідно застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами статті 4, пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України.

Крім того, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Апеляційний суд узагальнено указав на встановлення факту порушення права власності позивача (вибуття належного позивачу майна з його володіння не з її волі), та зазначив при цьому, що законні правові підстави для задоволення заявлених позивачкою вимог з використанням правового механізму передбаченого статей 215, 216 ЦК України відсутні, оскільки у даному випадку захист прав позивача, який є власником майна, можливий лише шляхом пред`явлення і задоволення віндикаційного позову, згідно вимог пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, який передбачає право власника на витребування майна у добросовісного набувача.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не застосував для вирішення спору відповідні положення чинного законодавства, про застосування яких просила позивачка, зокрема під час уточнень позовних вимог, у зв`язку із чим спір у даній справі не було вирішено по суті.

Подання позивачкою віндикаційного позову з аналогічними вимогами про витребування майна у добросовісного набувача, як такого, яке вибуло з її володіння поза її волею, у іншій справі, про що зазначено у судовому рішенні апеляційного суду, не є підставою для позбавлення права останньої на судовий захист у даній справі.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B . V . v . The Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

У рішенні від 11 січня 2007 року у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» ЄСПЛ зазначив, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою ЄСПЛ (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України»), з якої вбачається, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції.

Тобто, судове рішення суду апеляційної інстанції не містить вичерпних висновків та обґрунтувань щодо усіх обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та відповідних заперечень, і які мають значення для вирішення справи, що не відповідає вимогам частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Для забезпечення усебічного та повного розгляду даного спору суд має з`ясувати усі юридично значущі обставини справи та надані доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх взаємозв`язок.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів є обов`язком суду при розгляді справи.

При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З огляду на зазначене, Верховний Суд позбавлений процесуальної можливості ухвалити у даній справі остаточне судове рішення.

Відповідно до вимог частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 411, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Горбового Володимира Анатолійовича, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик