ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року

м.Суми

Справа №584/803/18

Номер провадження 22-ц/816/4755/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Прихожай Тетяни Ігорівни

на рішення Путивльського районного суду Сумської області від 24 липня 2019 року в складі судді Токарєва С.М., ухвалене в м. Путивль, повний текст якого складено 05 серпня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

14 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності в ньому понад один рік без поважних причин, а саме: будинком АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивував тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 березня 2017 року він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У зазначеному будинку зареєстрований і відповідач, який з 2007 року (більше року) у вказаному житлі не проживає без поважних причин, тобто в силу ч. 2 ст. 405 ЦК України є таким, що втратив право на користування цим житлом.

Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 24 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката 1500 грн 00 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Прихожай Т.І., посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вказує, що відповідач в спірному будинку в м. Путивлі не проживає понад 10 років, ніяких його речей в будинку не має. Зазначає, що реєстрацією в будинку, який є власністю позивача, відповідач створює йому перешкоди в користуванні та володінні належним майном, оскільки позивачу складно отримати субсидію на комунальні послуги, сплачує всі витрати сам, чим ускладнюється його матеріальне становище, не може розпоряджатися належним йому майном, поліпшити свої житлові умови і всі ці обставини порушують його права як власника.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем до апеляційного суду не направлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника - адвоката Прихожай Т.І., представника ОСОБА_2 - адвоката Латишевої В.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 березня 2017 року позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними спорудами та будівлями АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Довідкою виконавчого комітету Путивльської міської ради від 25 травня 2018 року № 3080 та копією будинкової книги підтверджено те, що у вказаному будинку зареєстровані позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 (з 17 березня 2005 року) (а.с. 6-8).

Комісійним актом від 06 червня 2018 року, засвідченим депутатом Путивльської міської ради Маклаковим Є.М., зафіксовано той факт, що у будинку АДРЕСА_1 2007 року відповідач не проживає (а.с. 9).

Як вбачається із копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 березня 2017 року, позивач став власником житлового будинку АДРЕСА_1 у березні 2017 року.

Відповідач ОСОБА_2 є сином позивача ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку Путивльського ВП за матеріалами перевірки від 17 грудня 2018 року, 10 грудня 2018 року до чергової частини Путивльського ВП надійшла заява ОСОБА_2 , який 09 грудня 2018 року повернувся із заробітків з м. Києва, а цього ж дня його батько ОСОБА_1 влаштував з ним сімейну сварку, в ході якої висловлювався в його адресу нецензурною лайкою та не впускав до будинку, розташованому по АДРЕСА_1 , хоча заявник там зареєстрований. Після сварки ОСОБА_2 довелося їхати ночувати до матері, з якою він не проживає останні 18 років.

Згідно пояснень ОСОБА_1 , то 09 грудня 2018 року він сварки з сином не вчиняв, останній раз бачив його у 2017 році і чому син звернувся до поліції йому невідомо.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідача у спірному будинку понад один рік без поважних причин. Причиною відсутності відповідача за вказаною адресою є неприязні стосунки з позивачем, внаслідок чого відповідач був позбавлений можливості вільно та безперешкодно користуватись спірним будинком. При цьому судом першої інстанції правильно враховано те, що іншого житла відповідач не має, а задоволення вказаних вимог призведе до порушення права ОСОБА_2 на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Положеннями частини третьої статті 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідача у спірному будинку понад один рік без поважних причин, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Причиною відсутності відповідача за вказаною адресою є неприязні стосунки з позивачем, внаслідок чого відповідач був позбавлений можливості вільно та безперешкодно користуватись спірним будинком, також відсутність відповідача обумовлена перебуванням на заробітках в м. Києві, проте він періодично приїздить до м. Путивль, цікавиться спірним житлом, намагається в ньому проживати, але позбавлений такої можливості через перешкоди з боку батька позивача у даній справі. При цьому судом першої інстанції правильно враховано те, що іншого житла відповідач не має, а задоволення вказаних вимог призведе до порушення права ОСОБА_2 на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 06 червня 2019 року у справі за № 496/2533/16-ц.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач довгий час не проживає у спірному будинку та не несе витрати по оплаті житлово-комунальних послуг не можуть слугувати автоматичною підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням, оскільки потребують доведення, чого позивачем не зроблено.

При цьому, на думку колегії суддів, позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставин того, що наявність реєстрації місця проживання відповідача у спірному будинку порушує його право користування та володіння належним йому майном, а ті обставини, на які він посилається в апеляційній скарзі, такими не являються.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Отже, доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Прихожай Тетяни Ігорівни залишити без задоволення.

Рішення Путивльського районного суду Сумської області від 24 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 09 жовтня 2019 року.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

С.Г. Хвостик