Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 569/11153/16-ц

провадження № 61-15790св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 13 червня 2017 року у складі колегії суддів: Хилевич С. В., Шеремет А. М., Шимків С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на частку квартири.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що за станом здоров`я потребує сторонньої допомоги, тому під час підписання 28 жовтня 2010 року договору дарування Ѕ частки належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 на користь сина ОСОБА_2 , був переконаний, що підписує договір довічного утримання, оскільки мав попередню домовленість з сином про те, що він буде його доглядати та матеріально забезпечувати. Крім того, фактичної передачі майна обдарованому не відбулося, він до тепер проживає в квартирі й самостійно сплачує комунальні послуги, для чого оформив субсидію, речі відповідача у квартирі відсутні.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 на підставі статей 203, 215, 229 ЦК України просив визнати недійсним, укладений 28 жовтня 2010 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 договір дарування Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на вказану нерухомість.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 жовтня 2016 року у складі головуючого-судді Ковальова І. М. позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , укладений 28 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваний договір дарування не відповідає інтересам позивача, оскільки він не мав наміру дарувати єдине належне йому житло й залишатися без місця проживання в безпорадному стані.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 13 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 жовтня 2016 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив в з того, що судом першої інстанції вирішено питання про права і обов`язки ОСОБА_3 , яка не брала участі у справі, оскільки даний спір має наслідком зміну власника Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , накладенням арешту на яку забезпечено позов ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У червні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 у розумінні статті 292 ЦПК України 2004 року не є заінтересованою особою, питання про права і інтереси якої було вирішено рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 жовтня 2016 року. Заходи забезпечення позову, а саме накладення арешту на частину квартири, мають тимчасовий характер і вчиняються з метою виконання рішення суду. Натомість рішення суду, яким в рахунок поділу спільного майна подружжя, на користь ОСОБА_3 стягнуто грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля, виконується ОСОБА_2 шляхом відрахування коштів із його заробітної плати на підставі заяви останньої.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому в вересні 2017 року запереченні, ОСОБА_3 зазначає, що доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскаржуване рішення апеляційного суду є законним, обґрунтованим і таким, що не підлягає скасуванню, у зв`язку з чим просить касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Апеляційного суду Рівненської області від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

02 квітня 2018 року справу № 569/11153/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на частку квартири передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2019 року вищезазначену справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК Українивизначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що на підставі договору дарування від 28 жовтня 2010 року ОСОБА_1 подарував належну йому на праві власності Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 своєму сину ОСОБА_2

ОСОБА_2 з 03 жовтня 2013 року до 26 квітня 2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 30 березня 2016 року забезпечено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, шляхом накладення арешту на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 липня 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 грошову компенсацію її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «Мазда 6», 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , в розмірі 205 257,15 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено. Скасовано арешт на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Отже правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за іншими вищеперерахованими обставинами.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що він був введений в оману щодо обставин, які мають істотне значення для укладення договору дарування, тому дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи заявника в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд, приймаючи апеляційну скаргу від ОСОБА_3 , не звернув уваги на те, що остання у розумінні статті 292 ЦПК України 2004 року не є заінтересованою особою, питання про права і інтереси якої було вирішено рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 жовтня 2016 року, є безпідставними, оскільки на час розгляду справи місцевим судом та прийняттям апеляційної скарги від ОСОБА_3 на розгляді у суді перебувала справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та в порядку забезпечення позову було накладено арешт на Ѕ частину спірної квартири, тому оскаржуваним рішенням порушені права та інтереси ОСОБА_3

Посилання заявника на те, що поза увагою апеляційного суду залишилось те, що він єдиний хто проживає у спірній квартирі та здійснює оплату комунальних послуг за неї, а також на те, що фактичної передачі дарунка не відбулося, не свідчить про незаконність оскаржуваного ним рішення, оскільки заявник залишився власником іншої Ѕ частини спірної квартири.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статями 400, 409, 410, 416 ЦПК України,Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов