ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5644/19 Справа № 203/4947/15 Суддя у 1-й інстанції - Казак С.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справі Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2016 року по справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Державна іпотечна установа звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що 26 листопада 2008 року між закритим акціонерним товариство "Терра Банк" (далі - ЗАТ "Терра Банк") та ОСОБА_3 укладено договір про іпотечний кредит №13-ФЛ:980/08/14, за умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 390.000 грн. з кінцевим терміном повернення до 26 листопада 2033 року зі сплатою 14,5% річних.

Зазначали, що з метою забезпечення належного виконання умов за договором про іпотечний кредит №13-ФЛ:980/08/14, 26 листопада 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки.

Вказували, що 04 грудня 2008 року між банком та Державною іпотечною установою було укладено договір відступлення права вимоги, згідно із яким до останньої перейшло право вимоги за вказаними договорами кредиту, іпотеки та поруки.

Посилаючись на те, що у зв`язку з невиконанням належним чином позичальником умов кредитного договору, станом на 07 липня 2015 року виникла заборгованість, а тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість у загальному розмірі 441.270 грн.25 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 376.207 грн. 79 коп., заборгованість по процентам в розмірі 49.101 грн.25 коп., пеня в розмірі 2.782 грн.48 коп., інфляційні втрати в розмірі 13.178 грн.73 коп.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2016 року позовні вимоги задоволені у повному обсязі. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з неї та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог Державної іпотечної установи до неї відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що строк пред`явлення вимоги про стягнення заборгованості до неї як до поручителя, у відповідності до вимог ст.559 ЦК України, пропущено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2016 року в частині, що оскаржується, щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постановою Верховного суду від 06 березня 2019 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року в частині вирішення позовних вимог Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, з врахуванням висновків Верховного суду, колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду у повній мірі не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 26 листопада 2008 року між ЗАТ «Терра Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 390.000 грн. з кінцевим терміном повернення до 26 листопада 2033 року зі сплатою 14,5% річних, а ОСОБА_2 зобов`язався щомісячно до 26 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладання цього договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 4.844 грн.44 коп. (пункт 2.4. договору). У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 26 листопада 2008 року між ЗАТ «Терра Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки.

04 грудня 2008 року між ЗАТ «Терра Банк» та Державною іпотечною установою було укладено договір відступлення права вимоги, згідно із яким до останньої перейшло право вимоги за вказаними договорами кредиту, іпотеки та поруки.

У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору станом на 07 липня 2015 року виникла заборгованість, яка становить 441.270 грн. 25 грн, з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 376.207 грн.79 коп., заборгованість по процентам в розмірі 49.101 грн.25 коп., пеня в розмірі 2.782 грн. 48 коп., інфляційні втрати в розмірі 13.178 грн.73 коп.

Задовольняючи у повному обсязі позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, а саме порушення зобов`язань щодо сплати чергових щомісячних платежів на погашення кредиту та відсотків з серпня 2014 року, утворилась заборгованість, яку слід стягнути на користь позивача, який скористався правом дострокової вимоги про її погашення, з позичальника та поручителя у солідарному порядку.

Колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції в повній мірі, у зв`язку з наступним.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.525,526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Частиною 1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Реалізація кредитором права на дострокову вимогу про повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, може реалізовуватись кредитором як шляхом пред`явлення позову до суду, так і шляхом направлення письмової вимоги боржнику, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Визначення правової природи письмової вимоги кредитора до боржника, та відповідно правових наслідків її надіслання залежить від змісту такої вимоги.

Якщо вимога за своїм змістом є нагадуванням чи інформуванням про існування заборгованості, а також містить прохання про погашення поточної заборгованості, то така вимога є досудовою претензією.

Якщо письмове звернення кредитора до боржника містить вимогу про дострокове повернення усієї суми заборгованості як простроченої, так і поточної, то таке звернення є вимогою про дострокове повернення кредиту, наслідком надіслання якої є зміна строку виконання основного зобов`язання у відповідності до частини другої статті 1050 ЦК України.

Так, у червні 2015 року Державна іпотечна установа надіслала позичальнику вимогу про повернення усієї суми заборгованості протягом шістдесяти днів з дня отримання позичальником цієї вимоги, яку останній отримав 01 липня 2015 року.

Таким чином, використовуючи своє право, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, кредитор змінив строк виконання зобов`язання, який встановлений договором до 26 листопада 2033 року, на 26 серпня 2015 року саме шляхом пред`явлення позовної вимоги до позичальника та поручителя про повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором.

Частиною 1 статті 553 ЦК України в редакції, яка була чинною на час існування спірних правовідносин визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, яка була чинною на час існування спірних правовідносин порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Виконання сторонами зобов`язання - це здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов`язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючи правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, боржник ОСОБА_2 , а відтак і поручитель ОСОБА_1 , взяли на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами в термін не пізніше 26 листопада 2033 року (п.2.4 кредитного договору), сплачуючи її частинами (шляхом внесення ануїтет них платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором).

Отже, поряд з установленим строком дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/12 (провадження №14-145цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Як вбачається з п.2.4 кредитного договору позичальник зобов`язався повертати кредит та сплачувати банку проценти шляхом ануїтетних платежів у розмірі 4.844 грн.44 коп. в день сплати ануїтетних платежів.

День сплати ануїтетного платежу у кредитному договорі визначено - 26 число кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого позичальник зобов`язаний сплатити ануїтетний платіж.

Так, чергові платежі боржник ОСОБА_2 повинен був здійснювати кожного місяця, тобто з часу несплати кожного з платежів відповідно до ст.261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою ст.559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя зобов`язань за кредитом.

З розрахунку заборгованості вбачається, що з грудня 2008 року здійснювались платежі за кредитним договором, останній платіж по кредитному договору було здійснено 14 жовтня 2014 року за вересень 2014 року.

Наступне погашення кредиту за жовтень 2014 року, за умовами кредитного договору мало б відбутися до 26 листопада 2014 року.

Ураховуючи те, що погашення кредиту за листопад 2014 року не відбулося, тому з 26 листопада 2014 року починає відраховуватися шестимісячний строк пред`явлення вимоги до поручителя за кожним щомісячним ануїтетним платежем.

Як вбачається з матеріалів справи банк, за допомогою засобів поштового зв`язку звернувся до суду з вказаним позовом 21 серпня 2015 року.

За шість місяців, що передували зверненню до суду з даним позовом, порука не може вважатися припиненою. Як і не може вважатися припиненою в частині вимог про дострокове стягнення кредитних коштів.

З огляду на те, що банк вимоги до поручителя в межах шести місяців по кожному місячному платежу не пред`являв, порука ОСОБА_1 по платежам, що нараховані листопад, грудень 2014 року та січень, лютий 2015 року припинилася.

Проте, порука ОСОБА_1 стосовно щомісячних платежів, починаючи з березня 2015 року не є припиненою та вона також не припинилася в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Оскільки порука є припиненою в частині сплати ануїтетних платежів нарахованих за листопад 2014 року - строк сплати якого настав 26 грудня 2014 року, за грудень 2014 року - строк сплати якого настав 26 січня 2015 року, за січень 2015 року - строк сплати якого настав 26 лютого 2015 року та за лютий 2015 року строк виконання якого настав 26 березня 2015 року, відповідно заборгованість за зазначений період підлягає стягненню виключно з позичальника на користь банку, а з поручителя ОСОБА_1 підлягає вирахуванню сума за 4 ануїтетних платежів, порука за якими припинилася у розмірі 19.377 грн.76 коп. (4.844,44 х 4).

При цьому, колегія суддів приходить до висновку, що суму 19.377 грн.76 коп. за 4 ануїтетних платежі слід вирахувати з заборгованості по процентам, оскільки з наданих позивачем документів вбачається, що сума платежів в першу чергу йшла на погашення відсотків за кредитом.

Позивачем надано деталізований розрахунок заборгованості, з врахуванням позовних вимог з якого вбачається, що за договором про іпотечний кредит рахується заборгованість у загальному розмірі 441.270 грн.25 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 376.207 грн.79 коп., заборгованості по відсоткам у розмірі 49.101 грн. 25 коп., заборгованості за пенею у розмірі 2.782 грн. 48 коп. та інфляційні втрати у розмірі 13.178 грн. 73 коп. (т.1 а.с.6, т.2 а.с.16-19).

Отже, з ОСОБА_1 необхідно стягнути солідарно з боржником ОСОБА_2 заборгованість, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 376.207 грн.79 коп., заборгованості по відсотками у розмірі 29.723 грн.49 коп., заборгованості за пенею у розмірі 2.782 грн.48 коп. та інфляційні втрати у розмірі 13.178 грн.73 коп.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи результат розгляду даної справи, пропорційно до задоволених позовних вимог з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи необхідно стягнути судові витрати, які складаються з судового збору за подання позовної заяви та касаційної скарги по 4.019 грн.40 коп. з кожного, а з Державної іпотечної установи на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 176 грн.85 коп.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2016 року скасувати.

Позовні вимоги Державної іпотечної установи до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Державної іпотечної установи (ідентифікаційний номер 33304730) заборгованість за договором про іпотечний кредит №13-ФЛ:980/08/14 у загальному розмірі 441.270 грн.25 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 376.207 грн.79 коп., заборгованості по відсоткам у розмірі 49.101 грн. 25 коп., заборгованості за пенею у розмірі 2.782 грн. 48 коп. та інфляційні втрати у розмірі 13.178 грн. 73 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь Державної іпотечної установи (ідентифікаційний номер 33304730) заборгованість за договором про іпотечний кредит №13-ФЛ:980/08/14 у загальному розмірі 421.892 грн.49 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 376.207 грн.79 коп., заборгованості по відсотками у розмірі 29.723 грн.49 коп., заборгованості за пенею у розмірі 2.782 грн.48 коп. та інфляційні втрати у розмірі 13.178 грн.73 коп.

В задоволенні решти позовних вимог Державної іпотечної установи відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Державної іпотечної установи судовий збір по 4.019 грн.40 коп. з кожного.

Стягнути з Державної іпотечної установи на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 176 грн. 85 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.