Постанова

Іменем України

23 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 641/4101/16-ц

провадження № 61-6253св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач 1 - ОСОБА_1 ,

позивач 2 - ОСОБА_2 ,

відповідач 1 - Харківська міська рада,

відповідачі 2: територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради, ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 29 жовтня 2018 року у складі судді Колодяжної І. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю.,

Котелевець А. В., Піддубного Р. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами, з урахуванням уточнень, про визнання за ним права власності на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 листопада 1993 року, належала 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до нотаріально посвідченого заповіту від 28 жовтня 1997 року, ОСОБА_3 заповів зазначене майно позивачу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. ОСОБА_1 прийняв спадщину шляхом вступу у фактичне управління майном. 12 червня 2000 року дружина спадкодавця - ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка на 2/6 частини квартири, оскільки вона мала право на обов`язкову частку у спадковому майні ОСОБА_3

ОСОБА_1 отримав нотаріальну відмову у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належну йому 1/6 частини квартири

АДРЕСА_1 , оскільки у нього відсутні правовстановлюючі документи на неї. Вони знаходяться у

ОСОБА_2 , який володіє 2/6 частинами спірної квартири.

20 вересня 2016 року ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду із позовними вимогами про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 , за набувальною давністю.

Позовні вимоги мотивовано тим, що належну ОСОБА_3 частину квартири ОСОБА_1 не прийняв у спадщину після смерті спадкодавця, оскільки пропустив строк подачі відповідної заяви до нотаріальної контори. Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування з 28 грудня 2004 року ОСОБА_2 належить 5/6 частини квартири

АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , саме ОСОБА_2 займався її похованням і залишився проживати у спірній квартирі, сплачуючи комунальні платежі. Оскільки ОСОБА_1 до останнього часу не заявляв своїх прав на частину квартири, ОСОБА_2 займався її утриманням та фактично в ній проживає протягом тривалого часу, він має право на визнання за собою права власності на 1/6 частини, належної ОСОБА_3 квартири.

Ухвалою Комінтернівського районного суду від 28 вересня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 29 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради та ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, відмовлено.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 мотивовано тим, що право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації та виникає з моменту державної реєстрації, відсутність належно оформлених правовстановлюючих документів на нерухоме майно у померлого спадкодавця унеможливлює спадкоємцеві - ОСОБА_1 оформити свідоцтво про право на спадщину.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 мотивовано тим, що для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, а володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, однак ОСОБА_2 вселився у квартиру як власник її 5/6 частин, що не підтверджує те, що володілець не знав і не міг знати про те, що спірна 1/6 частина квартири належить іншій особі, користування нею не є правомірним.

Постановою Харківського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 29 жовтня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду мотивована тим, що суд першої інстанції в межах доводів позовних вимог повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі:

22 березня 2019 року ОСОБА_2 звернувся через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 29 жовтня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 21 лютого

2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не набув у встановленому законом порядку права власності на 1/6 частину спірної квартири, оскільки ним протягом 16 років не було отримано свідоцтва про право на спадщину та не було проведено державної реєстрації нерухомого майна. Також ОСОБА_1 пропустив, без поважних причин, трирічний строк позовної давності, оскільки знав про те, що ОСОБА_2 проживає у спірній квартирі, користується та володіє нею, а правові підстави для звернення до нотаріуса за видачею свідоцтва про право власності на спадщину чи подання позовної заяви до суду, виникли у нього ще

у 2000 році.

ОСОБА_2 посилається на те, що 1/6 частина спірної квартири не була виділена в натурі, не відкрито окремих особових рахунків по сплаті квартирної плати та комунальних платежів на дану частину, відсутня реєстрація за будь-якою фізичною та (або) юридичною особою права власності на спірну 1/6 частини квартири, ОСОБА_2 набув право власності на 5/6 частин спірної квартири на законних підставах, постійно проживав у даній квартирі, сплачував комунальні платежі, вважав, що є єдиним родичем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а тому добросовісно володів та користувався спірною 1/6 частини квартири, не знав і не міг знати, що ця частина квартири може належати іншій особі.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи

№ 641/4101/16-ц з Комінтернівського районного суду міста Харкова.

У квітні 2019 року матеріали цивільної справи № 641/4101/16-ц надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи:

Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 листопада 1993 року, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду.

Відповідно до заповіту від 28 жовтня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори за реєстраційним № 4-226, ОСОБА_3 заповів ОСОБА_1 належну йому на праві особистої власності частину квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

14 березня 2000 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3

12 червня 2000 року до Сьомої Харківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулася дружина померлого - ОСОБА_4

12 червня 2000 року державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори за реєстраційним № 6-943 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого ОСОБА_4 є спадкоємицею 2/6 частин квартири АДРЕСА_1 , що складають її обов`язкову долю у майні померлого ОСОБА_3 . На 1/6 частини даної квартири свідоцтво про право на спадщину по заповіту ще не було видано.

06 квітня 2016 року державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з ненаданням ним документів, що підтверджують право власності спадкодавця на спірну частину квартири.

Згідно договору дарування, посвідченого 28 грудня 2004 року приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко Н. Ю. за реєстраційним № 11589, ОСОБА_4 подарувала належні їй 5/6 частин спірної квартири ОСОБА_2

Згідно даних довідки КП «ХМБТІ» від 16 лютого 2012 року № 2302155 квартира зареєстрована на праві власності: на ім`я ОСОБА_2 -

5/6 частин на підставі договору дарування від 28 грудня 2004 року та на ім`я ОСОБА_3 - на підставі дубліката свідоцтва про право власності на житло від 26 листопада 1993 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права:

Відповідно до змісту статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

За змістом статті 534 ЦК Української РСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частини перша, третя статті 1296 ЦК України).

Статтею 1297 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Правових наслідків невиконання такого обов`язку, зокрема, у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Враховуючи викладене, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець може звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

У разі, коли спір виникає у зв`язку з неможливістю документального оформлення права на спадщину, за відсутності спору про безпосереднє право на неї, спадкоємець може оскаржити відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій у судовому порядку.

Порядок оформлення права на спадщину встановлений главою 89 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, та являє собою визначену законодавством сукупність функцій, притаманну юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня

2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» роз`яснено, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою

спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому

цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про

визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, якщо відсутність умов для одержання у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що 1/6 частина спірної квартири належить ОСОБА_1 з часу відкриття спадщини (ІНФОРМАЦІЯ_1 ), у видачі свідоцтва про право на спадщину йому відмовлено

06 квітня 2016 року державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори, строк позовної давності ОСОБА_1 не пропущено, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання за ним права власності на вищезазначену частину кватири.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина перша статті 344 ЦК України).

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення добросовісність поведінки заявника на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що 1/6 частина квартири була зареєстрована за ОСОБА_3 , тобто майно, яким користувався ОСОБА_2 , мало титульного власника, ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_3 за заповітом та прийняв спадщину шляхом звернення у шестимісячний строк до нотаріальної контори з відповідною заявою, ОСОБА_2 вселився у квартиру як власник її 5/6 частин та під час оформлення договору дарування та вселення знав або міг дізнатися, що спірна частина квартири належить іншій особі, користування нею не є правомірним, а відкритість і безперервність користування нерухомим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про набуття права власності на 1/6 частину квартири в порядку набувальної давності.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм надана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги:

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу

ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 29 жовтня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 21 лютого 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 29 жовтня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 21 лютого

2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко