ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи: 664/78/19 Головуючий в І інстанції: Яценко О.М.
Номер провадження: №22-ц/819/1486/19 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Прушинська О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в залі суду в місті Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни , діючої від імені акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 25 червня 2019 року, у складі судді Яценка О.М., у справі за позовом Кіріченка Віталія Михайловича , діючого від імені акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

10 січня 2019 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідачана користь позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 01.10.2012 року у розмірі 12008,92грн та судові витрати.

Позов обґрунтований наступним.

Відповідач звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 01.10.2012 року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають Договір між сторонами.

Щодо встановлення і зміни кредитного ліміту банк керується п.2.1.1.2.3. та п.2.1.1.2.4. Умов та Правил, де зазначено, що клієнт дає свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому договором, у разі виникнення прострочених зобов`язань клієнт сплачує проценти в подвійному розмірі.

Умови договору передбачають сплату пені та штрафу у відповідному розмірі за неналежне виконання позичальником зобов`язання за договором.

На порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 25.12.2018 року виникла заборгованість в розмірі 12008,92грн, яка складається з: 2119,81грн - тіло кредиту; 3238,05грн - заборгованість по процентах за користування кредитом; 5603,02грн - заборгованість за пенею; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 548,04грн - штраф (процентна складова).

На підставі викладеного просить задовольнити позов.

Відповідач надала суду відзив на позовну заяву від 12.03.2019 року, в якому відповідач позов не визнала, посилаючись, зокрема, на те, що Умови й правила надання банківських послуг та Тарифи банку нею не підписані, а також те, що первинними бухгалтерськими документами розмір її заборгованості не підтверджений.

У відповіді на відзив Гараненко Надія Володимирівна , діюча від імені позивача, просить позовні вимоги задовольнити, вказуючи, що копія кредитного договору, розрахунок заборгованості, копія паспорта відповідача, за яким був оформлений кредитний договір, виписка по рахунку та фото клієнта з картою підтверджують наявність підстав для задоволення позовних вимог. З Довідки про умови кредитування з використання кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" чітко вбачається, що відповідачу встановлено процентну ставку в розмірі 2,5% (30% на рік), вказано розміри комісії та штрафів. Додатково на запит суду, направлений за клопотанням відповідача, банком надано виписку по картковому рахунку, фото та реєстр поштових відправлень.

У своїх запереченнях відповідач просить відмовити в позові, вказуючи, зокрема, на те, що Умови й правила надання банківських послуг та Тарифи банку нею не підписані, що позивач не надав доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Пам`ятки клієнта, Умов й правил надання банківських послуг і Тарифів, щоб в сукупності з Заявою свідчило про укладення в належній формі договору про надання банківських послуг. Також зазначила, що надана банківська виписка не містить підпису посадової особи. Крім того, виписка по рахунку надана по кредитній картці НОМЕР_1 , строк дії якої починається 05.05.2014 року, а кредитний ліміт встановлений у 700,00грн, що є неналежним доказом отримання 01.10.2012 року кредитної картки із кредитним лімітом у розмірі 3000,00грн.

Оскаржуваним рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 25 червня 2019 рокуу задоволенні позову було відмовлено.

На вказане рішення Криловою Оленою Леонідівною , діючою від імені позивача, подана апеляційна скарга, в якій, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права, ставиться питання про скасування рішення й ухвалення нового рішення про задоволення позову. Скарга оформлена у вигляді двох апеляційних скарг, поданих відповідно 01 та 07 серпня 2019 року з тотожними вимогами скарг та зі сплаченим судовим збором у встановленому законом розмірі (2881,50грн) за одним і тим же платіжним дорученням від 31.07.2019 року № PROM1B4WTH. Зокрема, у поданій 01.08.2019 року скарзі вказала, що суд зробив помилковий висновок про те, що сторонами не досягнуто істотних умов договору, а саме не визначено, яку саме картку сторони домовились оформити та не визначено розмір кредитного ліміту. При цьому зазначила, що Умови й правила надання банківських послуг та Тарифи банку є загальновідомою інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на його офіційному сайті, й відсутність підпису позичальника на вказаних документах не свідчить про неукладеність договору з огляду на специфіку договору приєднання. Також зазначила, що поза увагою суду залишилась і та обставина, що, підписавши Анкету-заяву, відповідач пройшла ідентифікацію в банку, а тому повторне заповнення будь-яких документів не вимагалось. Зазначила, що 05.05.2014 року позичальнику було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку "Універсальна" за № НОМЕР_1 та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі 700,00грн. Банк мав право змінювати кредитний ліміт на підставі п.2.1.1.2.3. та п.2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг. Активація відповідачем картки свідчить про укладення договору. З виписки по руху коштів чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, що вона неодноразово знімала кредитні кошти через банкомат, купувала продукти харчування, ліки, отримувала перекази (13.11.2016р), здійснювала перерахування на інші рахунки, поповнювала рахунок в терміналі самообслуговування, а отже й отримала картку "Універсальна", оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Також вказала, що суд не врахував і того, що виписка з банківського рахунку є первинним документом,що підтверджується Переліком типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012р №578/5. У постанові НБУ №705 вказано: "документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань", "виписка про рух коштів за рахунком може надаватися власникові рахунку в банку, надсилатися поштою, електронною поштою, у вигляді текстового повідомлення на мобільний телефон, через банкомат тощо". Отже, банком суду надані саме первісні документи про видачу та сплату коштів за кредитним договором і надана виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами у справі. Також у поданій 07.08.2019 року скарзі зазначила, що згідно підписаної Заяви відповідач отримала кредит у розмірі 3000,00грн. Позивачем надані належні та допустимі докази у справі, зокрема розрахунок заборгованості. Відповідачем вказані докази не спростовані. Крім того, вказала, що позивачем до позовної заяви додані саме ті Умови та Правила надання банківських послуг й Тарифи, які діяли на момент укладення договору, відповідач була з ними ознайомлена. Суд же першої інстанції, не погодившись з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, не навів свого розрахунку, чим ухилився від своїх обов`язків. В решті доводи у цій скарзі подібні таким, викладеним у скарзі від 01.08.2019 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що хоча на підставі заяви відповідача про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, а також на підставі Тарифів між сторонами і укладено договір про надання банківських послуг, однак сторонами не досягнуто істотних умов кредитного договору (не визначено яку саме картку сторони домовилися оформити, а також не визначено розмір кредитного ліміту), тобто відсутні докази на підтвердження укладення між сторонами саме кредитного договору № б/н від 01.10.2012 року, виходив з того, що виписка по картковому рахунку є доказом користування кредитними коштами, проте не є належним доказом користування кредитними коштами саме відповідачем, тобто що відповідач їх отримала.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можна, оскільки до нього він дійшов при неповному з`ясуванні обставин справи та порушенні норм процесуального права й неправильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідач у своїх відзиві та запереченні визнає, що між сторонами укладено кредитний договір, при цьому по суті не визнає Умови й правила надання банківських послуг та Тарифи банку як складові частини кредитного договору. Також вона вважає, що розмір її заборгованості не підтверджений і що позивачем не надано доказів отримання 01.10.2012 року кредитної картки із кредитним лімітом у розмірі 3000,00грн.

Однак, зазначені посилання відповідача частково спростовуються зібраними у справі доказами.

Із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до витягу зі Статуту банку, погодженого НБУ 11.06.2018 року, позивач акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" є правонаступником закритого акціонерного товариства КБ "ПриватБанк" та публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"(а.с.30-31).

Відповідач ОСОБА_3 подала 01.10.2012 року Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.8).

В ній вказані детальні дані про відповідача, яка погоджується з тим, що дана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

У вказаній Анкеті-заяві відсутні відомості про розмір кредитного ліміту, про базову процентну ставку, про відповідальність позичальника за порушення зобов`язання у вигляді сплати неустойки (пені і штрафу), про сплату комісії.

Відповідно до довідки, наданої позивачем, ОСОБА_3 за кредитним договором (анкетою-заявою) № б/н від 01.10.2012 року було надано дві кредитні картки: номер НОМЕР_1 , дата відкриття 05.05.2014 року з терміном дії до 10/17, та номер НОМЕР_3 , дата відкриття 01.07.2016 року з терміном дії 12/17 (а.с.89).

Згідно наданого банком розрахунку станом на 25.12.2018 року відповідач має заборгованість в сумі 12008,92грн, яка складається з: 2119,81грн - тіло кредиту; 3238,05грн - заборгованість по процентах за користування кредитом; 5603,02грн - заборгованість за пенею; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 548,04грн - штраф (процентна складова) (а.с.6-7).

Наявний витяг з тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", які містять положення про процентну ставку (3% на місяць), обов`язків по щомісячному платежу (7% від заборгованості), розміри пені та штрафу за відповідні порушення позичальником зобов`язань за договором (а.с.9).

Позивачем надано Умови та Правила надання банківських послуг (а.с.10-24).

Матеріали справи містять банківську виписку за період з 01.10.2012 року по 04.04.2019 року, основна карта: НОМЕР_1 , яка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012р №578/5, згідно якого до таких первинних документів віднесені, зокрема виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок, повідомлення банків, касові й банківські документи.

Згідно вказаної виписки: кредитний ліміт - 0,00, всього приходу - 27827,67грн, всього витрат - 41984,07грн.

Отже, у справі встановлено і це підтверджується розрахунком заборгованості та випискою банку, що позичальнику було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку "Універсальна" за № НОМЕР_1 , первісно кредитний ліміт не встановлювався. Банк встановив та змінював кредитний ліміт. Відповідач неодноразово знімала кредитні кошти через банкомат, купувала продукти харчування, ліки, отримувала перекази (13.11.2016р), здійснювала перерахування на інші рахунки, поповнювала рахунок в терміналі самообслуговування, а отже й отримала картку "Універсальна", оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.

Відповідачем вказані обставини належними доказами не спростовані.

Жодних доказів отримання відповідачем 01.10.2012 року кредитної картки із кредитним лімітом у розмірі 3000,00грн, як про це вказує відповідач, не надано, у Анкеті-заяві відсутні відомості про розмір кредитного ліміту, про базову процентну ставку, про відповідальність позичальника за порушення зобов`язання у вигляді сплати неустойки (пені і штрафу), про сплату комісії. Вказана сума в 3000,00грн самостійно була встановлена банком, згідно з умовами.

Також позивачем надано, як вже зазначалось, банківську виписку за період з 01.10.2012 року по 04.04.2019 року, основна карта: НОМЕР_1 , яка має статус первинного документу, а тому є належним доказом, який разом з розрахунком заборгованості, у своїй сукупності підтверджує наявність відповідної заборгованості.

Таким чином, вказані заперечення відповідача проти позову в повному обсязі частково спростовуються наявними доказами, які належним чином досліджені.

Щодо кредитного договору, укладеного між сторонами, та його умов слід зазначити таке.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду, вважаючи за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду України, зробила такий нижчезазначений висновок щодо застосування відповідних норм права у правовідносинах, за яких кредитний договір укладено шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації:

--- надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору;

--- на підставі ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України можна дійти висновку, що вказані Умови та правила надання банківських послуг, надані банком, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, що у цій справі між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту, не містить обов`язок сплати процентів за користування кредитом (якщо таке положення відсутнє в заяві), не містить відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань;

--- у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Сво бода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст.3 ЦК України.

У ч.ч.1-3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів".

Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником АТ КБ "ПриватБанк" дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору;

--- враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Як зазначено, у заяві позичальника процентна ставка не зазначена. З іншого боку, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, посилаючись на Анкету-заяву позичальника, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Отже, з урахуванням вказаного висновку Верховного Суду, на підставі ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України можна дійти висновку, що вказані Умови та правила надання банківських послуг, які разом з Тарифами відповідачем не підписані, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, що у цій справі між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту, не містить погоджену між сторонами процентну ставку та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Відтак, відсутні правові підстави для стягнення з позичальника на користь банку вказаних процентів, а також пені та штрафу.

Таким чином, мова може йти лише про стягнення на підставі ч.2 ст.530 ЦК України заборгованості за кредитом в розмірі 2119,81грн, тобто лише тіла кредиту, оскільки інші складові заборгованості, надані позивачем, є такими, що не доведені з огляду на їх неузгодження між сторонами.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що відповідно до п.2 ч.1 ст.374, п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції слід скасувати й ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 01.10.2012 року у розмірі 2119,81грн - тіло кредиту та про відмову в задоволенні решти позовних вимог. Відповідно апеляційну скаргу слід частково задовольнити.

Інші доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами та висновків суду не спростовують. Зокрема, не приймаються до уваги посилання скаржника на укладення між сторонами кредитного договору, складовими частинами якого є запропоновані банком Умови й Тарифи, оскільки надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи відповідачем не підписані, в договорі (Анкеті-заяві) процентна ставка та відповідальність у вигляді сплати пені та штрафу не зазначені, що свідчить, як зазначено в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Великої Палати Верховного Суду, про те, що стягненню підлягає лише заборгованість за тілом кредиту. Інші доводи скарги щодо ненадання судом свого розрахунку також підлягають відхиленню, оскільки не впливають на висновки суду апеляційної інстанції.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України:

--- судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1);

--- інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно

розміру задоволених позовних вимог (ч.2).

При поданні позову та апеляційної скарги банк сплатив в установленому законом розмірі відповідно 1921,00грн та 2881,50грн судового збору (а.с.1, 135). Тобто всього стягнуто 4802,50грн.

Позов задоволено частково, а саме на 17,65% (2119,81грн х 100% : 12008,92грн).

Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в розмірі 847,64грн (4802,50грн х 17,65% : 100%).

Керуючись ст.ст.141, 367, п.2 ч.1 ст.374, п.п.1 і 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, ч.ч.1 і 2 ст.207, ч.2 ст.530, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни , діючої від імені акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", задовольнити частково.

Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 25 червня 2019 рокускасувати й ухвалити нове рішення.

Позов Кіріченка Віталія Михайловича , діючого від імені акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 01.10.2012 року у розмірі 2119,81грн (тіло кредиту).

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати в розмірі 847,64грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 24 вересня 2019 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська