Справа № 495/5811/19
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

25 вересня 2019 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

у складі: головуючого - судді Заверюха В.О.,

при секретарі - Червинській І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород-Дністровському Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 15.05.2014 року,-

В С Т А Н О В И В:

09.07.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 борг за договором позики від 15.05.2014 року загальною сумою 260,00 доларів США.

Ухвалою судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.07.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано термін на усунення недоліків.

До Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від позивача на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху від 10.07.2019 року надійшов уточнений позов, з квитанцією про сплату судового збору.

Ухвалою судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.08.2019 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 15.05.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у присутності свідків було укладено договір позики, згідно якого, відповідач взяв у позивача борг у розмірі 100 (сто) доларів США, які зобов`язався повернгути до 25.06.2014 року. Даний договір позики є відсотковим, тобто грошові кошти передаються позичальнику під 10% щомісячно від суми позики. Факт укладення договору позики, підтверджується борговою розпискою відповідача від 15.05.2014 року. Складаючи розписку сторони дійшли згоди, що у випадку неповернення відповідачем суми боргу до 25.06.2014 року, останній буде зобов`язаний сплатити позивачу також неустойку (пеню) у розмірі 5% від суми боргу за кожен календарний місяць просторочення і до повного його виконання. Позивач свої договірні зобов`язання виконав у повному обсзяі, але станом на теперішній час відповідач суму боргу не повернув. За таких обставин, позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 15.05.2014 року у розмірі 19904 грн. 40 коп..

В судове засідання не зявився, від представника позивача - адвоката Николина О.Я. надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити.

В судове засідання відповідач не зявився, але на адресу суду надійшла заява відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнає, заперечує проти їх задоволення, просив застосувати строки позовної давністі та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Згідно ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до приписів ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

За положеннями ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.05.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 100 (сто) доларів США, які останій зобов`язався повернути до 25.06.2014 року. Факт укладення договору позики, підтверджується борговою розпискою відповідача від 15.05.2014 року.

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, переданих за договором позики.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Разом з тим, до суду від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, на обґрунтування якої відповідач посилається на те, що у даному випадку позивач просить стягнути борг згідно з розпискою від 15.05.2014 року, відтак, строк звернення до суду сплив, а позивач звернувся до суду лише в липні 2019 року. Відповідача вважає, що до поданої позовної заяви про стягнення боргу необхідно застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки позивач не наводить поважних та переконливих причин пропуску цього строку, а тому, на підставі наведеного та у відповідності до ст.267 ЦК України, просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності.

Щодо наявності підстав для застосування строку позовної давності суд зазначає наступне.

Згідно ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

При цьому, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що позивач мотивує заявлені ним вимоги посилаючись на розписку, яка датована 15.05.2014 року, в якій зазначено строк повернення грошових коштів та виконання зобов`язання - 25.06.2014 року.

Враховуючи ті обставини, як стверджує позивач, що грошові кошти йому не були повернути своєчасно, то з 25.06.2014 року розпочав перебіг строку позовної давності, тривалістю три роки.

Встановлено, що позивач не звернувся в трирічний строк з позовними вимогами до відповідача, а звернувся до суду тільки у липня 2019 року, тобто з пропуском встановленого законодавцем строку позовної давності.

Аналогічні роз`яснення містить п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Представником позивача в позові не наведено будь-яких обставин та підстав, за якими ним було порушено строк позовної давності та не наведено поважності причин пропуску такого строку, із заявою про поновлення такого строку також не звертались. Натомість про порушене право позивача, а саме про не повернення коштів за розпискою, стало відомо після спливу дати повернення коштів, вказаної у розписці, а саме 25.06.2014 року.

З огляду на вищевикладене, враховуючи роз`яснення, що містяться у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики, слід відмовити у зв`язку із спливом строку позовної давності.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (ч.1,2 ст.141 ЦПК ).

В даному випадку факт відмови у задоволенні позовних вимог є підставою для відмови у стягнення з відповідача судових витрат понесених позивачем.

Керуючись ст.ст.4, 12, 13, 81, 274, ст. 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 256, 257, 261, 266, 267, 278, 526, 530, 611, 1048-1050, 1054 ЦК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя В.О.Заверюха