Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 303/4128/17

провадження № 61-40812св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», Закарпатське регіональне управління Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгострах»,

третя особа: Мукачівська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Закритого акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», Закарпатського регіонального управління Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», Закритого акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах», третя особа - Мукачівська державна нотаріальна контора, про стягнення безпідставно отриманих коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 лютого 2018 року у складі судді Пак М. М. та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 13 червня 2018 року у складі колегії суддів: Кондора Р. Ю., Джуги С. Д. та Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 21 липня 2017 року звернулися до суду із зазначеним позовом до Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»; банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Закарпатського регіонального управління Комерційного банку «Приватбанк» (далі - ЗРУ ЗАТ КБ «ПриватБанк») і Закритого акціонерного товариства «Страхової компанії «Інгосстрах» (далі - ЗАТ СК «Інгосстрах») правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгострах» мотивуючи тим, що 27 вересня 2006 ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі Закарпатського регіонального управління банку уклало з ОСОБА_3 кредитний договір № MKR0GA00000380, а 23 жовтня 2008 року - додаткову угоду до нього, на підставі яких надало останньому кредит у вигляді поновлюваної кредитної лінії у сумі 27 580,02 доларів США, з яких 24 999,02 доларів США - на споживчі цілі, 2 581,00 доларів США - на сплату страхових платежів. За користування кредитом була встановлена ставка 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, договором були передбачені й інші винагороди та комісії на користь банку. Виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором було забезпечено іпотекою належної ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 помер, у листопаді 2008 року документи про це були надані банку. З листопада 2008 року по 2015 рік позивач ОСОБА_1 повністю погасила кредит, сплатила проценти за ним та нараховану пеню. У червні 2016 року позивач ОСОБА_1 переглядаючи документи покійного ОСОБА_3 виявила договір особистого страхування від 27 вересня 2008 року № MKR0LK00000380, що був укладений між ОСОБА_3 і ЗАТ СК «Інгосстрах», де вигодонабувачем є ЗАТ КБ «ПриватБанк». За цим договором смерть страхувальника визначається страховим випадком, страхова сума становить 126 250,00 грн.

Позивачі вважають, що банк неправомірно отримав кредитні кошти в сумі 24 999,02 доларів США та нараховані проценти, комісії і пеню. Так, страхування життя позичальника було обов`язковою умовою кредитного договору (п.п. 2.1.3., 2.2.7.), при цьому, у разі несплати страхувальником страхового платежу такий повинен був сплачуватися банком із наступним утриманням коштів з позичальника. Оскільки банк надав кредит позичальнику, слід визнати, що останнім були виконані всі умови для отримання кредиту, в тому числі, в частині сплати страхового платежу. За приписами статей 526, 636, 985 ЦК України, статті 3 Закону України «Про страхування», страхувальник управі укласти страховий договір на користь третьої особи, якій належить здійснити страхову виплату у разі настання страхового випадку, а вигодонабувач у праві вимагати здійснення відповідної виплати. Після отримання у листопаді 2008 року документів щодо смерті позичальника банк зобов`язаний був отримати страхове відшкодування, за рахунок якого мав погасити кредитну заборгованість у сумі 24 999,02 доларів США, чого не зробив.

За свого життя позичальник ОСОБА_3 не порушував зобов`язання, виконання якого забезпечувалося іпотекою, тому покладання на спадкоємців позичальника обов`язку сплати процентів за кредитом, що нараховувалися вже після смерті позичальника, а також пені та штрафу, зокрема, за порушення строків сплати таких процентів, неправомірне.

Вимоги представника позивачів до банку щодо надання інформації про розрахунки за кредитним договором після смерті позичальника, про отримані банком кошти тощо залишились без задоволення із посиланням на банківську таємницю. У зв`язку з цим, на замовлення позивачів КНДІСЕ надав висновок експертного дослідження від 18 травня 2017 року № 303/17-22, відповідно до якого сума боргу за кредитом станом на 30 жовтня 2008 року складала 22 988,89 доларів США, страхова сума на випадок смерті позичальника складала 126 250,00 грн і підлягала виплаті повністю, а сума, сплачена поручителями ОСОБА_2 і ОСОБА_1 за кредитним договором за період з 31 січня 2008 року по 31 березня 2015 року складає 33 975,60 доларів США.

Посилаючись на ці обставини, позивачі просили стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), Закарпатського РУ КБ «ПриватБанк» і ЗАТ СК «Інгосстрах» солідарно на їх користь неправомірно отримані кошти згідно кредитного договору від 27 вересня 2006 року № MKR0GA00000380 у сумі 33 975,60 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ (26,7) станом на день подачі позову становить 90 7148,07 грн, а також покласти на банк судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачі із заявою до ПрАТ «СК «Інгосстрах» про виплату страхового відшкодування не звертались, а тому підстави для задоволення їх позову відсутні.

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 13 червня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 14 лютого 2018 року скасовано, у позові ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ЗАТ КБ «ПриватБанк», Закарпатського РУ ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах»» про стягнення безпідставно отриманих коштів відмовлено у зв`язку з пред`явленням його до неналежних відповідачів.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позов був пред`явлений, а справу було вирішено щодо неналежних відповідачів.

Апеляційний суд вказував, що позивачі на власний розсуд розпорядилися своїми процесуальними правами і пред`явили позов із зазначенням відповідачами осіб, які такими не могли бути. Закарпатське регіональне управління банку не є юридичною особою і, відповідно, не є учасником цивільних і процесуальних відносин. Юридичних осіб в організаційно-правовій формі та із назвами ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ЗАТ СК «Інгосстрах» на відповідний час не існує.

Суд першої інстанції не мав процесуальних підстав за відсутності належного відповідача (відповідачів) для вирішення спору, як щодо його (їх) прав, так і щодо прав позивачів по суті. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, рішення суду не відповідає вимогам статей 89, 263-265 чинної редакції ЦПК України, вищенаведені обставини виключали можливість реального вирішення спору через відсутність у справі належного позивача (позивачів), без якого (яких) про законність розв`язання спору не йдеться.

Апеляційний суд зазначив, що питання обґрунтованості позову по суті, його доведеності, з урахуванням пред`явлення вимог кількома позивачами до кількох відповідачів наявності підстав для стягнення коштів, їх частини з певного відповідача (відповідачів) на користь певного позивача (позивачів), питання права на позов, розрахунків, руху коштів за договором і оцінки дій учасників спірних правовідносин після смерті позичальника, інші обставини наразі значення не мають.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 13 червня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове про задоволення їх позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мотивована тим, що позивачі не знали про наявний договір особистого страхування, тому і не могли звернутися до страховика, проте Правилами добровільного страхування від нещасних випадків ЗАТ СК «Інгосстрах» було передбачено, що якщо вигодонабувач не був призначений або помер, то страхова виплата в разі смерті застрахованої особи внаслідок нещасного випадку виплачується спадкоємцям застрахованої особи за законом або заповітом. В разі смерті застрахованої особи внаслідок захворювання страхова виплата проводиться в розмірі 100%. У разі смерті страхувальника внаслідок нещасного випадку цих заходів повинен вжити вигодонабувач або спадкоємці застрахованої особи.

У тому випадку, якщо це було неможливо страхувальник або вигодонабувач повинні повідомити страховика про страховий випадок у той же термін з моменту, коли з`явилась можливість.

Таким чином заявники вважають, що вони та вигодонабувач в особі ПАТ КБ «ПриватБанк» мають однакові права щодо звернення до страховика. Отже, виходячи з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» знав про настання страхового випадку, він мав можливість та повинен був скористатись своїм правом як вигодонабувач. Тому суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову дійшов до передчасних висновків..

Доводи касаційної скарги стосовно необґрунтованості рішення суду апеляційної інстанції полягають у тому, що заявники вважають, що ними було вірно зазначено належних відповідачів у даній справі, адже у прохальній частині ними вказано правильні найменування відповідачів, а старі вказувалось лише при описі минулих подій.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У поданому відзиві на касаційну скаргу представник АТ КБ «ПриватБанк» просив у задоволенні касаційної скарги відмовити посилаючись на необґрунтованість її доводів, постанову суду апеляційної інстанції просив залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 27 вересня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі директора Закарпатського РУ Ковач В. С., з однієї сторони, та ОСОБА_3 , укладено кредитний договір від 27 вересня 2006 року № MKR0GA00000380.

Цього ж дня в забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору від 27 вересня 2006 року № MKR0GA00000380 між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки.

27 вересня 2006 року ОСОБА_3 уклав з ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» договір особистого страхування № MKR0LK00000380, в якому пунктом 8 визначено розмір страхової суми 126 250 грн. Відповідно до пункту 6 даного Договору - застрахована особа ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Мукачеву Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області 31 жовтня 2008 року, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 61 рік, про що зроблено актовий запис за № 863.

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом виданого державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Закарпатської області Ергарт-Козар В. В. та зареєстрованого в реєстрі № 2-1359, спадкоємцем ОСОБА_3 є його дружина ОСОБА_1 , у тому числі з урахуванням частки майна, від якого відмовився ОСОБА_2 Спадкове майно, на яке в указаній частці видане це свідоцтво, складається, з: 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 20 квітня 2016 року державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Закарпатської області Плеша А. М. та зареєстрованого в реєстрі №1-200, спадкоємцем ОСОБА_3 є його дружина - ОСОБА_1 Спадщина, на яку видано свідоцтво складається, з: грошового вкладу з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться на зберіганні у ПАТ КБ «ПриватБанк» на рахунку № НОМЕР_2 в сумі 5 869,58 доларів США від 27 вересня 2006 року.

Відповідно до Висновку експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження складеного Тернопільським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 18 травня 2017 року за № 303/17-22 сума боргу по кредитному договору від 27 вересня 2006 року № MKR0GA00000380 станом на 30 жовтня 2008 року складає 22 988,89 доларів США. Розмір страхової суми по ОСОБА_3 за цим договором складає 126 250 грн. Згідно пункту 3 даного договору «Умови здійснення страхових виплат» у разі смерті застрахованої особи виплачується 100% страхової суми. Сума сплачена поручителями ОСОБА_2 та ОСОБА_1 згідно кредитного договору, укладеного 27 вересня 2006 року № MKR0GA00000380, за період з 30 жовтня 2008 року по 31 березня 2015 року складає 33 975,6 доларів США.

З копії довідки виданої ПАТ КБ «ПриватБанк» 31 березня 2015 року за № 2342725, вбачається, що у ОСОБА_3 станом на 31 березня 2015 року за угодою від 27 вересня 2006 року № MKR0GA00000380, заборгованість відсутня.

З листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 14 грудня 2017 року вбачається, що аналізом баз даних вхідної кореспонденції банку встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із заявою про страхове відшкодування за договором особистого страхування від 27 вересня 2006 року № MKR0LK00000380, укладеного між ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» та ОСОБА_3 не звертались.

Відповідно до Відповіді ПрАТ «Страхової компанії «Інгосстрах» від 06 грудня 2017 року № 06/12-17 (02), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та вигодонабувач за договором особистого страхування від 27 вересня 2006 року № MKR0LK00000380 з заявою про страхове відшкодування з приводу смерті Страхувальника ОСОБА_3 - не звертались.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Відповідно до статті 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Судом апеляційної інстанції було вірно встановлено, що:

у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстрована юридична особа - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», ідентифікаційний код 14360570, із місцезнаходженням у м. Києві, вул. Грушевського, 1 «д». З редакції Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк», затвердженої наказом Мінфіну України від 27 грудня 2017 року № 1130, погодженої НБУ 28 грудня 2017 року, вбачається, що за рішенням загальних зборів акціонерів банку від 30 квітня 2009 було змінено тип банку з закритого акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство, змінено найменування банку з «Закрите акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк»» на «Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»», банк має організаційно-правову форму публічного акціонерного товариства, ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ЗАТ КБ «ПриватБанк» (п.п. 1.3., 1.6. Статуту);

страхова компанія зареєстрована як юридична особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах»», ідентифікаційний код 33248430, із місцезнаходженням у м. Дніпрі, узвіз Кодацький, 2. У ПрАТ СК «Інгосстрах» страхова компанія була перейменована із ЗАТ СК «Інгосстрах» у травні 2011 року.

В матеріалах справи міститься копія статуту ПАТ КБ «ПриватБанк» в абзацах другому та третьому пункту 1.6. якого вказано, що за рішенням загальних збрів акціонерів від 30 квітня 2009 року було змінено тип банку з закритого на публічне акціонерне товариство та змінено найменування банку з Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ЗАТ КБ «ПриватБанк», який в свою чергу, є правонаступником прав та обов`язків Товариства з обмеженою відповідальністю Комерційного банку «ПриватБанк»

Проте апеляційний суд прийшов до помилкового висновку, вказавши у своїй постанові від 13 червня 2018 року, що юридичних осіб в організаційно-правовій формі та із назвами ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ЗАТ СК «Інгосстрах» на відповідний час не існує з огляду на наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про акціонерні товариства» повне найменування акціонерного товариства українською мовою повинне містити його організаційно-правову форму (акціонерне товариство). Тип акціонерного товариства не є обов`язковою складовою найменування акціонерного товариства.

Згідно із пунктом 5 розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про акціонерні товариства» приведення діяльності у відповідність із нормами цього Закону, статутів та внутрішніх положень акціонерних товариств, створених до набрання чинності цим Законом, у тому числі зміна найменування акціонерних товариств з відкритого або закритого на публічне або приватне, не є перетворенням та не потребує застосування процедури припинення.

Таким чином, зміна найменування (типу) товариства з публічного на приватне, з закритого на приватне не свідчить про припинення суб`єкта господарювання як юридичної особи шляхом її реорганізації, з огляду на що зазначені обставини не можуть бути підставою для висновку про те, що такий суб`єкт є відмінним від відповідної юридичної особи.

З аналізу зазначених положень слідує, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, зокрема, перетворення, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма такої особи. Зміна типу акціонерного товариства не є його реорганізацією.

Отже колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції відмовляючи у задоволенні позову дійшов помилкового висновку про те, що дані відповідачі є неналежними, адже в даному випадку припинення юридичних осіб не відбулося, відбулася лише зміна типу акціонерних товариств.

Судом апеляційної інстанції також було залишено поза увагою норми статті 55 ЦПК України, якою передбачено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Разом з тим колегія суддів не може погодитись із висновком суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову до Закарпатського регіонального управління ЗАТ КБ «ПриватБанк» з огляду на таке.

Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до частини першої та третьої статті 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

За таких обставин апеляційний суд дійшов неправильного висновку про скасування рішення районного суду та відмову у задоволенні позову до цього відповідача, оскільки позивачами пред`явлено позов до філії підприємства, яке в силу положень статті 95 ЦК України не є юридичною особою, а, отже, не наділене цивільною процесуальною дієздатністю, у зв`язку з чим не може виступати стороною у цивільному процесі відповідно до статті 47 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Наведені заявниками доводи про невідповідність висновків суду першої інстанції матеріалам справи не досліджувалися апеляційним судом під час розгляду апеляційної скарги, обставини зазначені в їх апеляційній скарзі, не були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на вищенаведене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховним Судом не змінювалися оскаржені судові рішення та не ухвалювалося нове рішення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 13 червня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька Судді:А. І. Грушицький І. В. Литвиненко В. В. Сердюк І. М. Фаловська