ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

24 вересня 2019 року

м. Харків

справа №645/1304/19

провадження № 22-ц/818/3947/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Піддубного Р.М. (суддя - доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О. О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державна казначейська служба України,

третя особа - Генеральна прокуратура України,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 червня 2019 року, ухвалене у складі судді Горпинич О.В., -

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, мотивуючи який зазначив, що 26.04.2018 року старшим слідчим головного слідчого управління СБУ Хлебніковою О.М., за погодженням з процесуальним керівником у кримінальному провадженні прокурором відділу Генеральної прокуратури Січко В.О., йому було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, відомості про яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.03.2018 року, та роз`яснено процесуальні права, передбачені ч. 3 ст. 42 КПК України.

Посилаючись на те, що під час проведення досудового розслідування з метою з`ясування обставин, які можуть бути визнаними як виправдувальні відносно дій, в яких його підозрювали, він особисто та його адвокат Мазюк О.М. неодноразово зверталися до слідчого та процесуального керівника прокурора Генеральної прокуратури в порядку ч. 3 ст. 93 КПК України з клопотаннями про проведення певних слідчих дій, але зазначені клопотання у передбаченому процесуальним законом строк розглянуто не було, у зв`язку з чим за його скаргами ухвалами слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Києва від 03.09.2018 року, 08.10.2018 року та 06.11.2018 року його скарги на бездіяльність прокурора було задоволено та зобов`язано посадових осіб Генеральної прокуратури розглянути клопотання, вищевказаним неправомірним обмеженням його процесуальних прав завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, пов`язаних з протиправною поведінкою щодо нього, погіршенням здоров`я, ОСОБА_1 просив стягнути на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 146 055 грн.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким заявлений ним позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що тривалою неправомірною бездіяльністю органу досудового розслідування та посадових осіб прокуратури йому завдано моральної шкоди, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що 26.04.2018 року старшим слідчим головного слідчого управління СБУ Хлебніковою О.М., за погодженням з процесуальним керівником у кримінальному провадженні, відомості про яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.03.2018 року за № 0000736, прокурором відділу Генеральної прокуратури Січко В.О., позивачу було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та роз`яснено процесуальні права, передбачені ч. 3 ст. 42 КПК України.

06.07.2018 року, 06.09.2018 року та 08.10.2018 року ОСОБА_1 звертався до слідчого ГСУ СБУ та процесуального керівника прокурора Генеральної прокуратури України з клопотаннями, в яких просив вчинити певні процесуальні дії, які на його думку мають суттєве значення для повного та всебічного розслідування кримінального провадження № 0000736.

У зв`язку з не розглядом вищевказаних клопотань, бездіяльність вищевказаних посадових осіб було оскаржено ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду м. Харкова, ухвалами якого від 03.09.2018 року, 08.10.2018 року та 06.11.2018 року скарги позивача було задоволено та зобов`язано посадових осіб Генеральної прокуратури розглянути заявлені позивачем клопотання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди, не доведено протиправності поведінки посадових осіб органів досудового розслідування, прокуратури та причинного зв`язку між такою поведінкою і завданою шкодою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

У статті 19 Конституції України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Чинним законодавством України визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами внаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статтей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Таким чином, враховуючи, що жодної з перелічених незаконних дій щодо ОСОБА_1 вчинено не було, як вбачається з його позовної заяви, ч. 1 ст. ст. 1176 ЦК України не підлягає застосуванню у даній справі.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами.

Відповідно до вимог діючого законодавства шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Вказаною статтею визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

При цьому, як вбачається з тексту статті 1174 ЦК України, для відшкодування особі шкоди за її положеннями, обов`язковою умовою є заподіяння особі шкоди саме незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень.

Із матеріалів справи вбачається, що як на підставу своїх вимог позивач посилалась на ухвали слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Києва, якими було задоволено скарги ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Генеральної прокуратури України щодо нерозгляду заявлених ним у кримінальному провадженні клопотань про вчинення певних процесуальних дій.

Згідно з ч.ч. 1, 3 статті 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Ухвалами слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Харкова, постановленими за скаргами ОСОБА_2 О., бездіяльність посадових осіб Генеральної прокуратури неправомірною не визнавалась, а сама по собі незгода позивача з не вчиненням працівниками органів прокуратури певних процесуальних дії, які були оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції помилково не застосовано положення Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів , що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду» є безпідставними, оскільки дія цього закону на спірні правовідносини не поширюється.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 295, 367, 375, 379, 381-383 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2019 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

О.Ю. Тичкова