Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа №350/1418/15-ц

провадження №61-13900св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19 серпня 2016 року в складі судді Пулик М. В. та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Горейко М. Д., Бойчука І. В., Проскурніцького П. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та просила в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 30 квітня 2014 року в розмірі 1 615 904 грн, з яких 1 533 000 грн, що в еквіваленті станом на 01 лютого 2016 року становить 60 000 дол. США - основна сума заборгованості, 15 372 грн - 3 % річних та 67 532 грн - інфляційні втрати, звернути стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору від 30 квітня 2014 року та договору про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, шляхом визнання за нею права власності на нежитлове приміщення, аптека-магазин-стоматполіклініка, загальною площею 207, 1 кв. м, зазначене в платі літ. «А», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 на праві власності, а також на земельну ділянку площею 0, 0211 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 на праві власності.

В обґрунтування позову зазначала, що 30 квітня 2014 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого останній позичив у неї грошові кошти в сумі 708 000 грн, що на день передачі еквівалентно 60 000 дол. США. Відповідно до пункту 2 вказаного договору він є безпроцентним, а остаточнеповернення суми позики має бути здійснено не пізніше 30 квітня 2015 року.

Назабезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики 30квітня 2014 року між нею та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, відповідно до якого іпотекодавець ОСОБА_2 передав у іпотеку належне йому нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, аптека-магазин-стоматполіклініка, загальною площею 207, 1 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0211 га, що розташована за цією ж адресою. В обумовлений договором позики термін ОСОБА_2 не виконав зобов`язань щодо повернення коштів, у зв`язку з чим 17 червня 2015 року вони уклали додатковий договір №1 до договору позики, відповідно до якого пункт 2 договору позики виклали у новій редакції, а саме: договір позики є безпроцентним; остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 01 вересня 2015 року; сума позики, що підлягає поверненню, на день розрахунку має відповідати еквіваленту суми 60 000 дол. США. Цього ж дня відповідні зміни були внесені ними також і до іпотечного договору.

Оскільки ОСОБА_2 у визначений додатковим договором строк позику не повернув та ухиляється від виконання зобов`язання за ним, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Звернуто стягнення на предмети іпотеки за іпотечним договором від 30 квітня 2014 року та договором про внесення змін до іпотечного договору від 17 червня 2015 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором позики від 30 квітня 2014 року та додатковим договором № 1 до договору позики від 17 червня 2015 року.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення, аптека -магазин-стоматполіклініка, загальною площею 207, 1 кв. м, зазначене в плані літ. "А", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю ОСОБА_2 на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 16 грудня 2009 року Перегінською селищною радою Рожнятівського району Івано-Франківської області на підставі рішення виконавчого комітету від 08 грудня 2009 року за № 75, зареєстрованого в Івано-Франківському обласному бюро технічної інтентаризації 16 грудня 2009 року, номер запису 4058, в книзі номер 19, реєстраційний номер 29205677, з усіма приналежностями, вартістю 2 515 644, 00 грн, визначеною на підставі висновку судової будівельно-технічної експертизи № 16058 від 01 серпня 2016 року.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0211 га, кадастровий номер :01:009:0356, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю ОСОБА_2 згідно Державного акту про право власності на землю, серії ІФ № 020454, виданого 25 квітня 2002 року Перегінською селищною радою Рожнятівського району Івано-Франківської області, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за номером 5520748, згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 квітня 2014 року за індексним номером 21138337, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 48, вартістю 62 776, 00 грн, визначеною на підставі висновку експертного дослідження № 0026/03/2016 від 04 березня 2016 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання за договором позики від 30 квітня 2014 року та додатковим договором № 1 до нього, укладеним 17 червня 2015 року, виконання яких забезпечено іпотекою відповідно до іпотечного договору від 30 квітня 2014 року та договору про внесення змін та доповнень до цього іпотечного договору, укладеного 17 червня 2015 року, ОСОБА_2 не виконані, тому ОСОБА_1 як іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості за договором позики у визначений нею спосіб.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2016 року рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19 серпня 2016 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано та ухвалене в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором позики від 30 квітня 2014 року та додатковим договором №1 до договору від 17 червня 2015 року, укладеними між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , врозмірі 1 552 278 грн, з яких: заборгованість задоговором позики в сумі 1 533 000 грн, що за курсом НБУ відповідно до службового розпорядження станомна 01 лютого 2016 року становить 60 000 дол. США, та 3% річних у розмірі 19 278 грн, звернуто стягнення на предмети іпотеки за іпотечним договором від 30 квітня 2014 рокута договором про внесення змін та доповнень до Іпотечного договору 17 червня 2015 року, укладеними між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на:

- нежитлове приміщення, аптека-магазин-стоматполіклініка, загальною площею 207,1 кв. м, зазначене в плані літ. «А», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю ОСОБА_2 на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 16 грудня 2009 року Перегінською селищною радою Рожнятівського району Івано-Франківської області;

- земельну ділянку площею 0,0211 га, кадастровий номер :01:009:0356, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю ОСОБА_2 згідно Державного акту про право власності на землю, серії ІФ № 020454 , виданого 25 квітня 2002 року Перегінською селищною радою Рожнятівського району Івано-Франківської області

У задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат за весь час прострочення грошового зобов`язання в розмірі 67 532 грн відмовлено.

В іншій частині рішення Рожнятівського районного суду від 19 серпня 2016 року залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення позовних вимог в частині визначення розміру заборгованості, на погашення якої слід звернути стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд виходив з того, що норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривні. Оскільки спірним договором позики встановлено, що поверненню позивачу підлягає сума грошових коштів, еквівалентна 60 000 дол. США, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

Окрім того, судом невірно розраховано 3 % річних за період з 02 вересня 2015 року по 01 лютого 2016 року, розмір яких за вказаний період становить 19 278, 00 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У грудні 2016 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що діючим законодавством не передбачено такий судовий спосіб захисту, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на майно. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, визначеної статтею 38 зазначеного закону.

Суди, звертаючи стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на нього, не врахували, що умовами іпотечного договору передбачено прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність у рахунок виконання основного зобов'язання лише за згодою іпотекодавця.

Судом безпідставно не призначено експертизу для визначення вартості земельної ділянки, на яку було звернуто стягнення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали з Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області та зупинено виконання рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19 серпня 2016 року і рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2016 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 направлено заперечення на касаційну скаргу, в яких вона просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що 30 квітня 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до пункту 1 якого останній отримав у позикодавця ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 708 000 грн, що еквівалентно 60 000 дол. США. Пунктом 2 договору визначено, що він є безпроцентним; остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 30 квітня 2015 року; сума позики, що підлягає поверненню, на день розрахунку має відповідати еквіваленту 60 000 дол. США.

17 червня 2015 року між сторонами укладено додатковий договір №1 до договору позики, відповідно до якого пункт 2 договору позики від 30 квітня 2014 року викладено у новій редакції, а саме погоджено, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 01 вересня 2015 року; сума позики, що підлягає поверненню, на день розрахунку має відповідати еквіваленту 60 000 дол. США.

На забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором позики 30 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав у іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, аптека-магазин-стоматполіклініка, загальною площею 207,1 кв. м, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0211 га, яка розташована за цією ж адресою

17 червня 2015 року між сторонами був укладений договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, яким, зокрема, доповнено іпотечний договір застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого іпотекодержатель має право задовольнити вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є дане застереження.

Однак, ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики не виконав та не повернув в обумовлені додатковимдоговором №1 до договору позики від 17 червня 2015 року строки суму грошових коштів еквівалентну 60 000 дол. США.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 6 та частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно зі статтею 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Статтею 36 Закону «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до частини першої цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Зазначений правовий висновок щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього наведений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18) та від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц (провадження № 14-117цс18).

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України в контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, однак судами неправильно застосовано норми матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення суду першої інстанції та апеляційного суду втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов