РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/2908/19

пр. № 2/759/3613/19

26 вересня 2019 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Бабич Н.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Котляр Ю.М., Волошина А.О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 13.02.2019 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Позов мотивовано неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_3 зобов`язань за договором позики (розписки), за яким як позивач стверджував останній отримав від позивача в позику в сумі 200000,00 грн, на умовах повернення в термін до 01.01.2016 року 100 000,00 грн., і в срок до 01.04.2016 року, залишок в розмірі 100 000,00 грн., однак в порушення виконання умов договору позики відповідач кошти не повернув, що і змусило позивача звернутися до суду за захистом порушеного права. На підставі наведеного просив стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 292 889,36 грн, які складаються з основної суми боргу, індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми.

Ухвалою суду від 15.02.2019 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження, ухвалою суду від 22.05.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.24-25, 70-71).

07.05.2019 року до суду від представника відповідача ОСОБА_5 , надійшов відзив на позов, за яким останній заперечував проти задоволення вимог позивача з підстав його необгрунтованості, зазначивши при цьому, що позивач та відповідач знайомі зі школи, і тісно спілкувались між собою з 2010 року. У відзиві відповідачем зазначено наступне.

Позивач орендував кафе на території торгового центру «Караван» за адресою: вулиця Сім`і Сосніних , 17, місто Київ, де він разом із відповідачем проводили багато часу. В 2013 році за несплату оренди приміщення позивач залишив кафе та взяв в суборенду інше кафе, і там почав робити там ремонт. Разом із цим кафе позивач орендував в ТОВ «Аграфуд» кафе «Акарі»- Поділ (суші-бар), що знаходилось за адресою: Набережно-Хрещатицька, 32, місто Київ. Вже в цей час позивач почав позичати гроші в своїх друзів та знайомих, повертав кошти несвоєчасно. Дане кафе працювало не щодня, оскільки працівники вказаного закладу відпочивали разом із позивачем, а тому було не прибутковим, оренда кафе на той час складала 5 000,00 грн. та комунальні послуги, ця оплата становила 50% за рахунок того, що був зроблений ремонт.

Ремонт в приміщенні кафе було зроблено за рахунок спонсорів (друзів ОСОБА_1 ). Позивач брав в них кошти на матеріали, повернути кошти обіцяв із прибутку кафе (запропонував в майбутньому прибуток ділити на чотирьох осіб). В кінці 2014 року позивач позичив у відповідача грошові кошти в сумі 25000,00 грн. строком на один-два місяці, однак не повернув, задля погашення заборгованості позивач запропонував відповідачу придбати у нього кафе «Акарі»-Поділ, оцінивши його в 300000,00 грн.Умови угоди були наступні:Відповідач бере кафе «Акарі»-Поділ разом з меблями (задля погашення боргу). Позивач мав переоформити з себе договір оренди на відповідача, як на фізичну особу-підприємця. Після спливу шести місяців відповідач мав написати розписку в розмірі 200000,00 грн. , як гарантію того, що всі цінні речі, які знаходяться в кафе, будуть збережені. Окрім вказаних вище 25 000,00 грн. відповідач позичив позивачу ще 75 000,00 гривень. Ці кошти позивач поклав собі на рахунок (однак мав розділити кошти з партнерами). Таким чином, сума так званого боргу залишилась 200000,00 грн. Користуватись приміщенням кафе відповідачу довелось після пограбування під час якого вкрали плазмовий телевізор. Як тільки кафе почало працювати, орендна плата піднялась до 7000,00 грн., хоч позивач запевняв відповідача, що ніяких змін не буде. В кінці 2015 року ОСОБА_1 попросив відповідача написати розписку на 200000,00 грн. в які він оцінював ремонт, вікна, двері, люстру, чайник, витяжку, покриття підлоги, 2 тумбочки, 9 диванів та 7 столів. Відповідач просив позивача написати розписку на 100 000,00 грн, які останній взяв та надати документи, які б підтвердили вартість переліченого майна. Однак, позивач так і не надав відповідачу жодного документу. З настанням 2016 року орендна плата збільшилась в майже в 2 рази. Коли відповідач звернувся до орендодавця, він дізнався, що оренда буде становити 12 000,00 грн, орендодавець повідомив, що якщо платити відповідач не має наміру, то йому потрібно забрати меблі. Однак, відповідач не мав жодних документів на меблі, оскільки не він їх придбав. Вирішити цю проблему не вдавалось понад 5 місяців, оскільки саме приміщення належало «КИЇВМЛИН», а меблі - невідомо. Відповідач з позивачем регулярно спілкувались на тему кафе «Акарі»-Поділ, зокрема щодо ціни кафе та ремонту, що вони не відповідають ринковій ціні. Позивач зі своїми друзями, які були спонсорами в проведенні ремонтних робіт зустрічались з відповідачем, на зустрічах вони погрожували відповідачу, вимагаючи грошові кошти. Вказані особи погрожували, пропонували взяти кредит на відповідача, а в подальшому вимагали переписати розписку від 27.08.2015 року та завірити її нотаріально, з чим відповідач не погодився. 29.11.2018 року позивачем було направлено відповідачу лист-претензію. Також зазначив, що позивач неодноразово набував статусу відповідач у справах про стягнення коштів/повернення боргу, зокрема: цивільна справа №759/10366/15-ц, господарська справа № 910/5784/16.При цьому звернув увагу суду на те, що згідно розписки, відповідач обіцяв віддати ОСОБА_6 , спірні кошти. В розписці жоодним чином не зазначено, що ОСОБА_3 , отримав кошти від ОСОБА_6 , що не може свідчити про існування договру позики. Також заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, що першого платежу в розмірі 100000,00 грн , який мав мати місце 01.01.2016 року, а позивач ждо суду звернувся лише 13.02.2019 року. Шодо терміну другого платежу зазначив, що строк позовної давності не сплив.На підставі викладеного просив в задоволені вимог відмовити. (а.с. 44-46).

21.05.2019 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій останні на вимогах позову наполягав, з підстав викладених в позовній заяві, також зазначив, що 27.08.2015 року відповідач ОСОБА_3 написав розписку про отримання коштів в присутності свідків. Та станом на дату подання позову відповідач кошти не повернув (а.с 54-58).

В підготовчому судовому засіданні, яке відбулось 22.05.2019 року, розглянуто клопотання позивача про допит свідків, а саме: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (а.с. 65), ухвалою суду з занесенням до журналу судового засідання від 22.05.2019 року в задоволені клопотання про допит свідків відмовлено, з тих підстав, що покази свідків не можуть бути належними та допустими доказами передачі грошових коштів в силу положень ст.ст. 218, 1051 ЦК України, оскільки рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді були одержані позичальником від позикодавця.

В судовому засіданні позивач та його представник на вимогах позову наполягали з підстав викладених в позовній заяві та відповіді на відзив.

В судовому засіданні відповідач та представник відповідача проти задоволення вимог позивача заперечував з підстав викладених у відзиву на позов.

Суд, вислухавши пояснення та запечерення учасників процесу, дослідивши матеріали справи приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного

Відповідно до ч 2,3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 79 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно положень п. 4 ч. 3 статті 129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч.1 ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Згідно з ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У Постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц зроблено наступний правовий висновок щодо розписки як договору позики: договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі провадження № 61-20376св18.

Судом встановлено, що 27. 08.2015 року ОСОБА_3 надав розписку ОСОБА_1 , проте, що він зобов`язується віддати останьому грошові кошти в розмірі 200000,00 грн. в строк до 01.01.2016 року - 100000,00 грн., і в строк до 01.04.2016 року (залишок коштів) - 100000,00 грн. (а.с. 7), оригінал розписки знаходиться в матеріалах справи (а.с.105).

Дослідивши укладену між сторонами розписку, суд приходить до висновку, що з її змісту не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 200000,00 грн. саме у борг.

Також судами враховано, що відповідач не заперечував факту написання ним розписки, проте заперечував отримання у борг будь-яких коштів, оскільки розписка була написана з метою вирішення питання щодо оренди приміщення кафе «Акарі»-Поділ та гарантію того, що всі цінні речі, які знаходяться в кафе, будуть збережені.

Підтвердження відповідачем написання розписки не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання, що спростовує доводи, викладені у позовній заяві.

Таким чином, суд, встановивши справжню правову природу розписки, приходить до висновку, що укладення між ними саме договору позики не відбулося.

Між сторонами існували господарські відносини, як між суб`єктами господарювання - фізичними особами - підприємцями, що повністю знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи. Зокрема, поясненнями самих сторін, які не заперечують проти факту, що вони є ФОП, крім цього та матеріалами справи - зокрема, витягом з ЄДРПОУ (а.с.47-48), доказами наданими сторонами, а саме: договором суборенди об`єкта нерухомості №2015/01 від 01.05.2015р. (а.с.91-98), розпискою ОСОБА_10 (а.с.90).

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд уважає, що позовні вимоги про стягнення боргу не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не підтверджуються належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

Щодо застосування строку позовної давності заявленої представником відповідача, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У відповідності до роз`яснень, викладених у п. 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Зважаючи на те, що позивачем позовні вимоги не доведено, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, то судом не перевірялись строки пропуску позовної давності

Питання судових витрат вирішити у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 509, 525, 526, 527, 530, 533, 610, 611, 1046, 1048, 1049 ЦКУкраїни, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 280-282, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення коштів, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 27.09.2019 р.

Зазначити дані позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродж. м.Києва, РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 .

Зазначити дані відповідача: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродж. м.Києва, РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Суддя: Бабич Н.Д.