Справа № 481/498/19
Провадж.№ 2/481/243/2019
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11.09.2019 року Новобузький районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Вжещ С.І.,

при секретарі Юхименко Т.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Новий Буг в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 (Миколаївська область АДРЕСА_1 район, АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 (Миколаївська область АДРЕСА_1 район АДРЕСА_1 ) про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

09.04.2019 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Новобузького районного суду з цивільним позовом до відповідачки ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою у розмірі 120000 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказав, що 28.09.2012 року, за усним договором позики він передав відповідачці 120000 грн. строком на три місяці, про що остання надала йому розписку. Крім того, за умовами даної розписки відповідачка зобов`язалася, що у разі неповернення позики у цей строк, вона передає ОСОБА_3 в користування належну їй на праві власності земельну ділянку строком на 10 років, а борг вважатиметься орендною платою виплаченою ОСОБА_3 відповідачці наперед за усі 10 років.

Однак у зазначений термін відповідачка свої зобов`язання не виконала, тому вона запропонувала укласти з нею договір оренди землі з вирахуванням в рахунок боргу, як було передбачено умовами розписки, орендної плати. Він погодився і 28.12.2012 року вони підписали договір оренди належної відповідачці земельної ділянки. Через відсутність у державному акті, що посвідчував право власності відповідачки на цю земельну ділянку, відомостей про її кадастровий номер, даний договір, як того вимагав закон, не вдалося відразу зареєструвати у державному реєстрі прав, а в подальшому не забажала сприяти у забезпеченні реєстрації цього договору вже сама відповідачка. Більш того, у грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до нього з претензією про повернення земельної ділянки, на що він відповів відмовою. Це стало наслідком звернення позивачки до суду з позовом про витребування у нього земельної ділянки, який згідно з рішенням Новобузького районного суду від 18.06.2018 року, залишеного без змін за постановою Миколаївського апеляційного суду від 22.11.2018 року, було задоволено повністю.

На виконання рішення суду в 2018 році ОСОБА_3 повернув земельну ділянку ОСОБА_4 , натомість остання позику, у розмірі 120000 грн., йому не повернула, що і змусило його звернутися до суду з вказаним позовом.

12.04.2019 року провадження по даній справі було відкрито та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 у судовому засіданні, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, заявлені позивачем вимоги підтримала і просила їх задовольнити у повному обсязі. При цьому, представник позивача підтримала заяву позивача про поновлення строків позовної давності, мотивуючи тим, що 28.12.2012 року до ОСОБА_3 звернулася відповідачка з проханням відстрочити сплату нею позики шляхом передачі йому в користування на 10 років земельної ділянки, і підписавши договір оренди цієї земельної ділянки 28.12.2012 року, тим самим за згодою сторін був змінений порядок повернення позики. А тому, коли ОСОБА_4 03.12.2016 року звернулася до позивача з листом-претензією повернути земельну ділянку, фактично підтвердивши у такий спосіб своє небажання дотримуватися в подальшому змінених умов виконання договору позики, то саме від цієї дати бере свій початок строк позовної давності, який позивач не пропустив.

Представник відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_2 під час судового розгляду справи позовні вимоги не визнав, до розгляду судом справи по суті надіслав до суду відзив на позов, згідно якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Підтримуючи даний відзив представник відповідачки в судовому засіданні пояснив, що дійсно у 28.09.2012 році ОСОБА_4 брала у позивача в борг грошові кошти, але не 120000 грн., а 57 000 грн., які вона б мала повернути через три місяці. Але зважаючи на те, що в установлений в розписці строк відповідачка не повернула ОСОБА_3 відповідні кошти, а останній звернувся з позовом про їх стягнення лише у квітні 2019 року, тобто поза межами строку позовної давності, тому представник просив суд залишити позов без задоволеннясаме через сплив строків позовної давності.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого висновку.

В силу ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до розписки від 28 вересня 2012 року, написаної ОСОБА_4 вона отримала в борг у ОСОБА_3 120000 грн строком на три місяці. Крім того, ОСОБА_4 зобов`язалась, що у разі неповернення нею боргу у зазначений строк, дана сума буде вважатися попередньою орендною платою за її земельний пай в розмірі 5,88 га строком на 10 років (а.с. 56).

28 грудня 2012 року сторонами був підписаний договір оренди землі, за умовами якого орендодавець ОСОБА_4 передає орендарю ОСОБА_3 в оренду на 10 років земельну ділянку площею 5,88 га, яка знаходиться на території Новомихайлівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 7-8).

Посилання позивача на те, що сторони, підписавши даний договір оренди землі, змінили умови повернення позики ОСОБА_4 , за якими позивач використовуючи землю відповідачки у власних цілях, залишав у себе орендну плату в рахунок погашення боргу відповідачки за позикою, суд знаходить безпідставними виходячи з такого.

За умовами підписаного сторонами договору оренди земельної ділянки від 28.12.2012 року відсутнє будь-яке застереження щодо виплати орендної плати орендарем наперед, чи з посиланням на те, що орендна плата буде зараховуватися в рахунок погашення боргу за розпискою, яке є предметом даного судового розгляду. Згідно ж положень пунктів 9, 11, та 13 цього договору вказано, що орендна плата вноситься один раз на рік, до 31 грудня кожного поточного року, у розмірі 12000 грн.

Більш того, вказані доводи позивача суперечать заявленим ним же вимогам про необхідність стягнення боргу за розпискою у повному обсязі (120 000 грн.), оскільки у разі зарахування орендної плати в рахунок боргу за позикою, така б сума боргу була б значно меншою виходячи з того, що позивач до кінця 2018 сільськогосподарського року користувався землею відповідачки, тобто на протязі 6 років (2013-2018 рік).

Верховний Суд України в постановах від 18.09.2013 року та 02.07.2014 року виклав правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Зміст власноручно написаної відповідачем розписки про отримання грошових коштів від позивача свідчить про фактичне отримання грошей та про наявність у ній зобов`язання їх повернення.

Доводи відповідачки та її представника стосовно того, що ОСОБА_5 насправді отримала за розпискою не 120 000 грн., яка зазначено у ній, а лише 57 000 грн., не підтверджені жодними належними доказами.

Натомість під час судового розгляду справи представник відповідачки не заперечував щодо власноручного складання та підписання ОСОБА_4 розписки від 28.09.2012 року про отримання 120 000 грн.

Відтак, під час судового розгляду справи знайшов своє підтвердження факт невиконання ОСОБА_4 умов договору позики стовно повернення ОСОБА_3 грошових коштів в установлений строк.

В силу вимог ст.257, 267 ЦК України загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову являється підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду 09.04.2019 року, тобто більше ніж через 3 роки після закінчення терміну дії договору позики (кінцевого терміну повернення позики, який настав 28.12.2012 року), тобто за межами строку позовної давності.

В процесі судового розгляду справи позивач не надав доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, а судом таких не встановлено.

Тому, зважаючи на те, що відповідачка та її представник наполягають на застосуванні наслідків пропуску позовної давності, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, належить відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Вирішуючи заяву позивача щодо поновлення строків позовної давності суд вважає за необхідне вказати таке.

Дана заява ОСОБА_3 ґрунтуються на тому, що відповідачка, не маючи можливості вчасно повернути борг, сама звернулася до нього з пропозицією укласти договір оренди належної їй земельної ділянки і залишати у нього орендну плату в рахунок погашення боргу за позикою, а тому зчасу підписання договору оренди землі від 28.12.2012 року сторонами був узгоджений новий порядок повернення вказаних коштів, який вони стали застосовувати.

І лише, 03.12.2016 року він отримав від ОСОБА_4 письмового листа, в якому вона стала вимагати у нього повернення земельної ділянки, тобто остання чітко заявила, що вона не бажає дотримуватись раніше встановленого порядку повернення позики за рахунок використання ним на протязі 10 років її землею. Тому ОСОБА_3 вважає, що саме з цієї дати бере свій початок строк позовної давності.

Між тим, 28.12.2016 року ОСОБА_4 звернулася до Новобузького районного суду з позовом до ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння та витребування оригіналу державного акту. З зустрічним позовом звернувся ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про спонукання до вчинення певних дій, - покладення на ОСОБА_4 обов`язку не чинити перешкод у реєстрації укладеного 28 грудня 2012 року договору оренди земельної ділянки (цивільна справа № 481/1420/16-ц).

Згідно рішення Новобузького районного суду від 18.06.2018 року, яке за постановою Миколаївського апеляційного суду від 22.11.2018 року залишено без змін, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено повністю, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено (а.с.9-13, 53-55).

Згідно з приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зокрема судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що вперше до відповідача з вимогою про повернення своєї земельної ділянки ОСОБА_4 звернулась ще у 2015 році, наголошуючи на тому, що з цього часу остання дізналась про порушення своїх законних прав. Тому з цього часу, якщо дотримуватися позиції позивача, почав відлік строку позовної давності і для захисту його порушених прав, так як за вказаним зверненням до нього ОСОБА_4 , остання заперечила (відмовилась) від встановленого раніше порядку повернення коштів.

Під час розгляду судами цивільної справи № 481/1420/16-ц більш точної дати звернення ОСОБА_4 до ОСОБА_3 з відповідними претензіями у 2015 році не було встановлено, тому з врахуванням приписів ч. 1 ст. 254 ЦК України, за якими строк, який визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, строк позовної давності для захисту свого права та інтересу для позивача ОСОБА_3 розпочав свій відлік ще з 31.12.2015 року.

Відтак, враховуючи те, що позивач ОСОБА_3 звернувся до суду лише 09.04.2019 року, останній пропустив загальні строки позовної давності також і після першої вимоги боржника про повернення їй земельної ділянки, які сплили ще 31.12.2018 року.

Посилання представника позивача на те, що позивач ОСОБА_3 розраховував та очікував на вирішення цивільної справи № 481/1420/16-ц на його користь, а тому і не подавав раніше до суду позову про стягнення боргу суд знаходить безпідставними.

В силу вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України через відмову у задоволенні позову у повному обсязі, судові витрати, понесені позивачем, належить віднести на його рахунок.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано.

У разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, апеляційна скарга подається у той же строк з дня виготовлення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлений 21.09.2019 року.

Позивач: ОСОБА_3 (Миколаївська область АДРЕСА_2 Новобузький район, АДРЕСА_3 . АДРЕСА_1 )

Відповідач: ОСОБА_4 (Миколаївська область АДРЕСА_1 район АДРЕСА_2 с. АДРЕСА_1 )

Суддя Вжещ С.І.