ПОСТАНОВА

Іменем України

26 вересня 2019 року м. Кропивницький

справа № 384/165/18

провадження № 22-ц/4809/1187/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Кіселика С. А., Мурашка С. І.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська

агенція з повернення боргів»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області (суддя Галицький В. В.) від 27 березня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (скорочена назва ТОВ «ФК «ЄАПБ» - далі за текстом) звернулось до Вільшанського районного суду Кіровоградської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 10 червня 2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №500380509 на виконання якого банк надав позичальнику кредит в сумі 44320 грн, строк кредитування сторонами визначено до 11 червня 2016 року. 30 вересня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Дата Майнінг Груп» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого від банку до ТОВ «Дата Майнінг Груп» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №500380509 від 10 червня 2013 року. 10 жовтня 2016 року між ТОВ «Дата Майнінг Груп» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» також укладено договір факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ, у відповідності до умов якого ТОВ «Дата Майнінг Груп» відступило позивачу право вимоги до відповідачки. Відповідачка передбачені кредитним договором зобов`язання щодо своєчасності сплати кредиту та нарахованих відсотків і комісії належним чином не виконала внаслідок чого виникла заборгованість. На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором - 98061 грн 24 коп, яка складається з наступного: 39160 грн 98 коп - заборгованість за основною сумою кредиту, 42600 грн 26 коп - заборгованість по відсотках та комісією, 16300 грн 00 коп - неустойка.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 27 березня 2019 року позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» задоволено. Суд ухвалив стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 98061 грн 24 коп заборгованості за кредитним договором № 500380509 від 10 червня 2013 року, в тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 39160 грн 98 коп, заборгованість по відсотках та комісії - 42600 грн 26 коп, неустойку -16300 грн 00 коп, а також 1762 грн 00 коп судового збору.

Суд встановив, що відповідачка не виконала свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, тому станом на 10 жовтня 2016 року у неї виникла прострочена заборгованість у розмірі 98061 грн 24 коп. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що борг підлягає стягненню на користь позивача - нового кредитора.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі відповідачка просить скасувати рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 27 березня 2019 року в повному обсязі і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неправильне встановлення обставин справи. Зокрема, стверджується, що всупереч вимогам закону відповідачка не була повідомлена про перехід права вимоги від ПАТ «Альфа-Банк» до нових кредиторів, що, відповідно до ст. 517 ЦК України, дає їй право не виконувати свої зобов`язання перед новим кредитором. Вона також посилається на ненадання позивачем доказів виконання первісним кредитором (банком - суд) умов кредитного договору щодо надання кредиту. Крім того, позивач не надав суду належного розрахунку боргу. Суд не взяв до уваги, що за умовами договору позичальник зобов`язаний виконувати зобов`язання згідно графіку щомісячно, відповідними частинами, а тому перебіг позовної давності має обраховуватися щодо кожного місячного платежу окремо.

Узагальнені доводи і заперечень інших учасників справи

Позивач надіслав відзив на апеляційну скаргу у якому доводи апеляційної скарги заперечив і просив відмовити у задоволенні вимог відповідачки. Зазначив, що кредит видано їй шляхом зарахування банком коштів на її рахунок, що підтверджується наявними у справі доказами. Відповідачка була повідомлена надісланими на її адресу листами про зміну кредитора, але свої зобов`язання не виконала. Твердження відповідачки про сплив позовної давності позивач вважає хибним так, як перебіг позовної давності необхідно рахувати з часу закінчення строку кредитування, тобто з 11 червня 2016 року, а отже на час пред`явлення позову цей строк не закінчився.

Позиції сторін у судовому засіданні

Сторони по справі повідомленні належним чином про час, дату і місце розгляду справи, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштових відправлень (содових повісток), але до суду не з`явилися, надіслали письмові клопотання про розгляд справи у їх відсутність.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою всіх учасників справи та відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Крім того, згідно ч.ч. 4, 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.

Суд першої інстанції встановив такі обставини справи:

Між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 500380509 від 10 червня 2013 року відповідно до умов якого банк зобов`язався надати відповідачці кредит на суму 44320 грн, а та зобов`язалася повернути його та сплатити проценти за користування кредитом, виходячи з розміру процентної ставки 14,99% річних а також комісії з кінцевим строком повернення кредиту та сплати всіх платежів - 11 червня 2016 року.

ПАТ «Альфа-Банк» свої зобов`язання за вказаним кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав ОСОБА_2 кредит у розмірі, обумовленому договором.

У порушення закону та умов договору відповідачка зобов`язання за вказаними кредитним договорами належним чином не виконала, що спричинило виникнення простроченої заборгованості.

30 вересня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Дата Майнінг Груп» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого до ТОВ «Дата Майнінг Груп» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № 500380509 від 10 червня 2013 року.

10 жовтня 2016 року між ТОВ «Дата Майнінг Груп» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ, у відповідності до умов якого ТОВ «Дата Майнінг Груп» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» належне йому право вимоги до відповідачки, що включають в себе суму заборгованості за кредитом, нарахованими процентами, комісією та всіма іншими платежами, право на одержання яких належить ТОВ «Дата Майнінг Груп», а ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідачки.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

У даній справі позивач пред`явив свої вимоги про примусове виконання ОСОБА_2 в натурі обов`язків, які у неї виникли на підставі умов кредитного договору № 500380509 від 10 червня 2013 року, укладеного між нею і ПАТ «Альфа-Банк», а саме: сплату неповернутого в обумовлений строк кредиту, процентів за користування кредитом та комісії, неустойки.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема з правочинів.

За кредитним договоромбанкабо інша фінансова установа(кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно зі ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч. 1, ч. 2 ст. 614 ЦК України).

В апеляційній скарзі відповідачка стверджує про неправильність рішення суду посилаючись, зокрема, на відсутність у справі доказів виконання ПАТ «Альфа-Банк» передбаченого кредитним договором обов`язку видати кредит.

Сам факт укладення між ПАТ «Альфа-Банк» і ОСОБА_2 кредитного договору відповідачкою не заперечується.

Згідно п. 2.4. кредитного договору банк зобов`язався видати позичальнику ОСОБА_2 кредит в сумі 44320 грн шляхом безготівкового перерахування на рахунки позичальника, відкриті в ПАТ «Альфа-Банк» і вказані у цьому пункті договору.

На підтвердження виконання банком обов`язку з видачі кредиту, позивач надав виписку ПАТ «Альфа-Банк» по особовим рахункам ОСОБА_2 (с. 92 - 97) з якої вбачається, що 11 червня 2013 року банк виконав умови договору з надання кредиту в повному обсязі та переказав на вказані у договорі рахунки ОСОБА_2 всю суму кредиту, розподіливши її між двома рахунками у пропорції, яка передбачена договором (40000 грн та 4320 грн, відповідно).

За приписами ч. 3, ч. 6 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Згідно зі ст. 41 Закону України «Про Національний банк України» та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 30 грудня 1998 № 566 (яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, далі за текстом - Положення № 254), є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням № 254 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з п. 5.4. Положенням № 254, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. При цьому, п. 5.6 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв банківські виписки, як належні, допустимі, достатні та достовірні докази підтвердження видачі кредиту відповідачці та залишив поза її увагою заперечення щодо відсутності доказів цього факту.

Позивач посилався на те, що відповідачка не виконала свої зобов`язання за договором належним чином, не сплатила в обумовлений у договорі строк та у визначеному розмірі кошти. На підтвердження своїх аргументів позивач надав розрахунок боргу з якого вбачається, що останній платіж відповідачка здійснила на користь банку 10 грудня 2013 року а загальна сума її боргу станом на 11 жовтня 2016 року становила 98062 грн 24 коп (с. 13), а також витяг з договору факторингу № 2016-1 ДМГ/ЄАПБ від 10 жовтня 2016 року з якого вбачається, що заборгованість ОСОБА_2 за договором становить 98061 грн 24 коп (с. 23).

Відповідачка не заперечила факт невиконання нею зобов`язання з повернення кредиту та сплатити інші передбачені договором платежі, згідно узгодженого між нею і банком графіку. Доказів на підтвердження належного і своєчасного виконання зобов`язань вона суду не надала.

Натомість відповідачка посилалася на те, що вона звільняється від відповідальності саме перед позивачем так, як вона не була повідомлена про заміну кредитора у зобов`язанні.

Проте такі доводи відповідачки є несуттєвими і не впливають на правильність рішення суду з огляду на таке.

Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до норм ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Аналіз норм ст. 1082 ЦК України дає підстави для висновку, що неповідомлення фактором або клієнтом боржника в письмовій формі про відступлення права грошової вимоги факторові з зазначенням розміру вимоги та особи-фактора на звільняє боржника від обов`язку виконання зобов`язання.

За таких умов боржник зобов`язаний виконати зобов`язання перед первісним кредитором у визначеному порядку, розмірі та у встановлений строк.

Дійсно, матеріали цієї справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 були надіслані та вручені повідомлення ТОВ «Дата майнінг груп» від 19 жовтня 2016 року № 00147383-1 (с. 14) та повідомлення ТОВ «ФК «ЄАПБ» від 24 жовтня 2016 року № 001474383-1 (с. 15) про відступлення права вимоги факторам (новим кредиторам).

Однак, невиконання сторонами договорів факторингу обов`язку повідомити боржника про відступлення права вимоги не припиняє зобов`язання боржника та не звільняє його відповідальності за невиконання зобов`язання в цілому, не позбавляє нового кредитора права на звернення до суду.

Посилання відповідачки на положення ч. 2 ст. 527 ЦК України, як на підставу для відмови в позові, ґрунтується на неправильному тлумаченні Закону.

Як правильно встановив суд першої інстанції, відповідачка після 10 грудня 2013 року не виконувала свої договірні зобов`язання ні перед позивачем, ні перед ТОВ «Дата майнінг груп», а ні перед ПАТ «Альфа-Банк».

Отже доводи апеляційної скарги про відсутність її обов`язку перед позивачем не заслуговують на увагу.

За таких обставин колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення несплаченого відповідачкою кредиту (39160 грн 98 коп), процентів за користування кредитом (13005 грн 59 коп) та неустойки (16300 грн) нарахованих в межах строку кредитування, визначеного договором, є обґрунтованими.

Щодо вимог позивача про стягнення комісії (29594 грн 67 коп), то апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно п. 2.8 та пп. 2.8.1. кредитного договору від 10 червня 2013 року № 500380509 умовою кредитування є сплата ОСОБА_2 на користь банку щомісячної комісійної винагороди за управління кредитом у розмірі 2,4 % від суми кредиту за період з 1-го по 36-й місяці користування кредитом.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. 1, ч. 2, ч. 5, ч. 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку про те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абз. 2 та 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній час укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Вищенаведений п. 2.8. кредитного договору передбачає сплату позичальником банку щомісячної комісії за управління кредитом.

Однак управління(супроводження) кредитом не є самостійними послугами, які зумовлюють сплату позичальником коштів за це оскільки такі дії вчиняються банком перш за все у своїх інтересах, які полягають у здійсненні обліку заборгованості по кредитку та плати за користування ним, контролю за виконання позичальником умов договору, а тому, відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка діяла на час укладення між ПАТ «Альфа-Банк» і ОСОБА_2 кредитного договору, умова п. 2.8 договору про сплату комісійної винагороди банку за управління кредитом є нікчемною.

За правилами ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст.і 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки вимогам позивача про стягнення заборгованості з комісії, не з`ясував зміст умови договору, на підставі якої пред`явлено таку вимогу, неправильно визначив правовідносини сторін в цій частині, не застосував закон, який підлягав застосуванню, а тому неправильно вирішив спір щодо стягнення комісії.

Хоча апеляційна скарга відповідачки не містить доводів про нікчемність умови кредитного договору про сплату комісії за управління кредитом, відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги так, як під час розгляду справи встановив неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Оскільки умова кредитного договору про сплату комісії за управління кредитом є нікчемною, вимоги позивача про її стягнення в сумі 29594 грн 67 коп, яку він поєднав з вимогою про сплату процентів та математично додав ці дві суми в позовній заяві (див. позовну заяву та розрахунок боргу - с. 2 - 4, 13), задоволенню не підлягає так, як вона пред`явлена безпідставно.

Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишилася заява відповідачки про застосування наслідків спливу позовної давності, яка міститься у заяві про перегляд заочного рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 24 травня 2018 року по цій самій справі (с. 78) та у відзиві на позов (с. 121 - 123).

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що при першому розгляді цієї справи судом першої інстанції відповідачка не була повідомлена належним чином про наявність цієї справи, а тому не мала реальної можливості раніше подати заяву про сплив позовної давності.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами цивільного законодавства встановлено загальну та спеціальну позовну давність: загальна позовна давність у три роки (ст. 257 ЦК), спеціальна позовна давність, в тому числі щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), тривалістю один рік.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давностідо основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майнотощо)

За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності може мати наслідком відмову у позові, а згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову особою, право якої порушене.

Пред`явлення потерпілим, чиє право порушене, позову в межах позовної давності створює для нього можливість незалежно від волі правопорушника отримати судовий захист своїх прав чи інтересів. Натомість пред`явлення позову за межами позовної давності - це законне право правопорушника уникнути переслідування або примусового притягнення судом до відповідальності після закінчення певного періоду часу після скоєння правопорушення.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Пунктом 2.6. кредитного договору передбачено, що платежі з повернення кредиту, сплати процентів, сум комісійної винагороди та інших платежів за договором здійснюється щомісячно, рівними частинами у розмірі та в терміни визначені договором та відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до договору та його невід`ємною частиною.

Згідно додатку № 1 до кредитного договору (с. 7), ОСОБА_2 мала сплачувати обумовлені договором платежі щомісячно до 11 числа місяці наступного за тим у якому здійснюється користування кредитом, тобто починаючи з 11 липня 2013 року і закінчуючи 11 червня 2016 року.

Отже у даній справі перебіг позовної давності починається щодо кожного місячного платежу окремо, починаючи з наступного дня після настання строку платежу у якому такий платіж не здійснено.

Як встановив суд першої інстанції, відповідачка здійснила останній платіж 10 грудня 2013 року.

Проте позов про стягнення простроченої заборгованості пред`явлено позивачем до суду 06 березня 2018 року.

Таки чином, до прострочених платежів (частини кредиту та нарахованих процентів за користування ним), які виникли з 12 січня 2014 року по 06 березня 2015 року загальна трирічна позовна давність спливла, а тому, з урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності, в задоволенні частини вимог про стягнення кредиту та процентів, які виникли у вказаний період, належить відмовити.

Отже задоволенню підлягають лише вимоги позивача про стягнення несплаченої частини кредиту і процентів за період з 06 березня 2015 року по 11 червня 2016 року (періодичні платежі), тобто вимоги які виникли в межах строку кредитування та в межах загального строку давності, а саме:

кредит - 22153 грн 24 коп (див. додаток № 1 до кредитного договору - с. 7: 1259,42 + 1275,15 + 1291,08 + 1307,21 + 1323,54 + 1340,07 + 1356,81 + 1373,76 + 1390,92 + 1408,29 + 1425,89 + 1443,70 + 1461,73 + 1479,99 + 1498,48 + 1517,20 = 22153,24);

проценти - 7337 грн 85 коп (див. розрахунок - с. 13: 489,19 х 15 = 7337,85, де - 489,19 - проценти за користування залишком кредиту за один місяць, а 15 - кількість місяців, за які стягуються проценти).

Доводи позивача про те, що перебіг позовної давності щодо усієї заборгованості розпочався з 11 червня 2016 року (дати спливу строку кредитування) а також про те, що саме цієї дати кредитор дізнався про порушення свого права ґрунтується на неправильному тлумаченні закону та не відповідає фактам у цій справі.

Враховуючи, що право кредитора на неустойку виникає з дня порушення боржником зобов`язання а також з урахуванням того, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу) застосовується спеціальна позовна давність в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України), вимоги позивача про стягнення неустойки за період листопада 2013 по 10 жовтня 2016 року в сумі 16300 грн пред`явлені ним після спливу позовної давності, тому задоволенню не підлягають.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції не дотримався загальних вимог процесуального права, не перевірив доводів відповідачки, неповно встановив обставини справи, невірно визначив відповідні до них правовідносини та позбавив себе можливості правильно застосувати норми матеріального права, а тому, відповідно до змісту ст. 376 ЦПК України, таке судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення або зміні.

Про судові витрати

Згідно п.п. «в» ч. 4 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи, що апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу відповідачки, а вимоги позивача задовольнив частково, то витрати сторін на сплату судового збору розподіляються між ними пропорційно.

Матеріалами справи підтверджується, що за подачу до суду позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 1762 грн, а відповідачка сплатила за подачу апеляційної скарги судовий збір у розмірі 2643 грн.

Враховуючи розмір задоволених позовних вимог на відповідачку покладається судовий збір в сумі 528 грн 60 коп, а на позивача 1850 грн 10 коп. У зв`язку з цим позивач зобов`язаний сплатити на користь відповідачки різницю - 1321 грн 50 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 27 березня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за кредитом та процентам змінити: стягнути ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (ідентифікаційний код юридичної особи - 35625014, місцезнаходження: м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. № 30) 22153(двадцять дві тисячі сто п`ятдесят три) грн. 24 коп - заборгованість по кредиту та 7337 (сім тисяч триста тридцять сім) грн. 85 коп - заборгованість по процентам за користування кредитом, а всього 29491 (двадцять дев`ять тисяч чотириста дев`яносто одна) грн. 09 коп.

В частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» комісії за кредитним договором в сумі 29594 грн 67 коп та в частині стягнення неустойки в сумі 16300 грн 00 коп рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 27 березня 2019 року скасувати і ухвалити щодо цих позовних вимог нове рішення про відмову в їх задоволенні.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_2 1321 (одну тисячу триста двадцять одну) грн 50 коп судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. А. Кіселик

С. І. Мурашко