Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 та неповнолітню ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .
В обґрунтування заявлених вимог ззначає, що в квартирі АДРЕСА_2 на теперішній час зареєстровані позивач, її діти - ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , та онуки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Вказана квартира є трикімнатна, не приватизована. На час звернення до суду в квартирі фактично мешкають позивач, її дочка - ОСОБА_4 з дітьми - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Відповідач ОСОБА_2 більше ніж 10 років не мешкає в квартирі НОМЕР_3 . Його речі в квартирі відсутні, про його місце проживання позивачу та іншим членам сім`ї невідомо. В 2016 році відповідач приходив в квартиру НОМЕР_3 та заявляв про свій намір вселитися в квартиру, але свої речі не приносив, більше з того часу не приходив. В той же період позивач повідомила йому про необхідність сплачувати за комунальні послуги, але відповідач повідомив про відсутність на це грошей. Дочка відповідача ОСОБА_9 ніколи в квартирі не мешкала, її речей ніколи не було, на обліку в міській дитячій поліклініці №23 за місцем своєї реєстрації ніколи не перебувала, первинна документація в поліклініці відсутня. Витрати по сплаті комунальних послуг несуть позивач та та її дочка ОСОБА_4 . У зв`язку з вищевикладеним позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 та його донька ОСОБА_3 втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4 , позовну заяву просить задовольнити.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11.06.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просить задовольнити позовну заяву в повному обсязі, через систематичну неявку в судові засіданні відповідачів, просить розгляду справу за їх відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засідань повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Київського районного суду м. Харкова, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, відзиву проти позову не надав.
Треті особи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.
Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, вислухавши пояснення свідків, які надані в судовому засіданні, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.
Згідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 19.10.2018 року про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, що за адресою АДРЕСА_4 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 .
Відповідно до листа начальника Київського ВП Головного управління Національної поліції в Харківській області від 14.09.2018 року відсутня інформація щодо звернення ОСОБА_3 за період з 2016-2017 рр. по 14.09.2018 рік щодо порушення її житлових прав. 07.10.2016 р. ОСОБА_2 , 1979 р.н., звертався з заявою про створення йому перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_2 з боку мешканців цієї квартири.
Згідно листа Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 23» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресою: АДРЕСА_4 ніколи не проживала. У відповідності до журналу перепису дитячого населення по педіатричному відділенню №4 така дитина не зареєстрована. Під наглядом фахівців поліклініки малолітня ОСОБА_3 не перебувала. Первинна документація на дитину в поліклініці відсутня.
Згідно листа в.о. керівника апарату Київського районного суду м. Харкова Верченко О.М. від 06.08.2019 року № 03-08/П-111 вбачається, що згідно даних автоматизованої системи документообігу суду КП «Д-3» в провадженні Київського районного суду м. Харкова за період з січня 2016 року по червень 2019 року не надходило позовних заяв ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 про поновлення порушеного права користування житловим приміщенням шляхом вселення його в квартиру АДРЕСА_6 .
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які є сусідками позивача ОСОБА_1 впродовж тривалого часу пояснили, що відповідача ОСОБА_2 та його доньку ОСОБА_3 не бачили в квартирі АДРЕСА_2 протягом останніх декількох років, місце перебування вказаних осіб ним не відомо, за вказаною адресою не проживають, квартиру не відвідують.
Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
У відповідності до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно зі статтею 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою».
Отже норми Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.
Відповідно до ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та наявність підстав для їх задоволення.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 263, 265 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Департамент праці та соціальної політики Харківської міської ради, Харківська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст судового рішення складено 18 вересня 2019 року.
Суддя Київського районного суду
м. Харкова М.Ю. Лях