ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 вересня 2019 року

м. Харків

справа № 643/11593/17

провадження № 22ц/818/4271/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Коваленко І.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

імена (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2019 року в складі судді Горбунової Я.М.,

у с т а н о в и в:

В вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що з 16 квітня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_4 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2013 року шлюб між ними розірвано.

Зазначала, що донька проживає разом з нею, а відповідач не надає будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини та не бере участі в її вихованні.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення донькою повноліття та допустити негайне виконання судового рішення в межах стягнення суми платежу аліментів за один місяць.

Крім того, вказала, що дитина потребує додаткових витрат на лікування. Згідно з довідкою Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська міська дитяча клінічна поліклініка № 7» (далі - КЗОЗ «ХМДКП № 7») від 28 січня 2016 року дитина з 2013 року перебуває на диспансерному обліку з 16 січня 2014 року у зв`язку з мінімальною мозковою дисфункцією, синдромом гіперактивності, гіперзбудження, енцефалітною реакцією після перенесеної герпесвірусної інфекції 6 типу активної форми тяжкого перебігу. Дитині встановлено діагнози: виразковий коліт, хронічний рецедивуючий перебіг, період загострення клінічно, функціональна дисперсія, ФРЖП, гіпофункція на фоні перебігу жовчного міхура, ентеробіоз, диспластична кардіопатія, мінімальна мозкова дисфункція, синдром гіперактивності, гіперзбудження, аденоїдні вегетації Ш ст., захворювання ЦЕС, гіпертензія головного мозку, порушення сну та ін. З липня 2015 року по 16 березня 2019 року ці витрати склали суму в розмірі 50 017 грн. 41 коп. Відповідач в добровільному порядку допомоги не надає. Вважає, що з відповідача слід стягнути половину вказаних витрат у розмірі 25 008 грн. 70 коп. На підтвердження вказаних обставин позивачем надано відповідні докази, які, як вважає остання, свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування дитини, що є підставою для стягнення з відповідача половини додаткових витрат на дитину.

Із урахуванням зазначеного, позивач також просила стягнути з відповідача на її користь 25 008 грн. 70 коп. додаткових витрат на дитину, а щомісячно - додаткові витрати наперед, які потрібні на лікування ОСОБА_4 , в розмірі 1 000 грн. 00 коп., починаючи з 19 березня 2019 року.

16 листопада 2017 року ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відзив, з урахуванням доповнень, мотивовано тим, що він добровільно надає матеріальну допомогу на дитину, яку позивач відмовляється прийняти з посиланням на соціальні виплати. Крім того, на його утриманні знаходиться мати, яка є пенсіонеркою за віком та мешкає з ним, а також дитина від попереднього шлюбу. Зазначає, що виписки про стан здоров`я дитини не містять даних про медичний заклад, який їх видав, копії квитанцій не засвідчені належним чином, із деяких квитанцій неможливо встановити, які ліки купувались. Тому вважав, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову є помилковим.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2019 року, уточненим ухвалою цього ж суду від 07 травня 2019 року про виправлення описки, позов задоволено. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто: на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 вересня 2017 року до досягнення донькою повноліття, додаткові витрати за період з 07 грудня 2015 року по 16 березня 2019 року на лікування дитини у розмірі 25 008 грн. 70 коп., а щомісячно - додаткові витрати на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1 000 грн. 00 коп., починаючи з 19 березня 2019 року до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підставі статей 180, 184 Сімейного кодексу України (далі - СК України) домовленості щодо виконання свого батьківського обов`язку з утримання дитини між сторонами не досягнуто. При визначенні розміру аліментів суд першої інстанції врахував розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я відповідача та інші обставини, які мають значення для справи, та стягнув з відповідача аліменти в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 вересня 2017 року до досягнення донькою повноліття.

Задовольняючи позов в частині стягнення додаткових витрат на лікування дитини, суд першої інстанції виходив із того, що дитина має ряд хронічних захворювань, які потребують постійного лікування та медичного обстеження, у зв`язку з чим вважав за необхідне стягнути з відповідача Ѕ частину витрат вже понесених на лікування дитини та витрати на її лікування до досягнення повноліття.

19 липня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що додаткові витрати не є доведеними, оскільки квитанції на придбання ліків надаються на одну і ту ж суму, чеки майже не читаються, ліки, зазначені в чеках, дітям не призначаються. При цьому він сплачує аліменти в добровільному порядку, від яких позивач відмовляється. Рішення ухвалено без врахування того, що на його утриманні перебуває син від першого шлюбу, якому він також добровільно надає матеріальну допомогу.

23 вересня 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що з 16 квітня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2013 року шлюб між ними розірвано.

В шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_4 (а. с. 2, 3 т. 1).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів, позивач посилалася на те, що відповідач не надає належної матеріальної допомоги на утримання дитини та має сплачувати аліменти в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, дитина потребує додаткових витрат на лікування.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-Ш «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частин першої-третьої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України.

Відповідно до частини другої статті 182 СК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, судом встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитини не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено, що прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень.

Частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При визначенні розміру аліментів суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги стан здоров`я дитини та майновий стан відповідача.

Одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України): той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Наявність фактично понесених або передбачуваних додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення.

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Системне тлумачення частини другої статті 185 СК України і статті 182 СК України дозволяє констатувати, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Так, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.

Аналіз змісту оскаржуваного рішення свідчить, що при вирішенні питання про стягнення додаткових витрат на дитину та визначенні їх розміру судом першої інстанції були враховані всі істотні обставини, передбачені статтями 182 і 185 СК України.

На підтвердження своїх доводів щодо понесення додаткових витрат на дитину ОСОБА_1 надала: Консультативні висновки спеціалістів від 12 листопада 2015 року, від 02 січня 2016 року, від 13 травня 2016 року, від 16 березня 2016 року, від 17 лютого 2017 року, від 30 березня 2017 року, від 04 травня 2017 року, від 02 червня 2017 року, від 06 жовтня 2017 року, від 23 листопада 2017 року, від 08 грудня 2017 року, від 23 січня 2018 року, від 05 квітня 2018 року, від 28 квітня 2018 року, від 14 червня 2018 року, від 07 березня 2018 року, від 25 серпня 2018 року, від 18 жовтня 2018 року, від 01 листопада 2018 року, від 21 грудня 2018 року, від 11 січня 2019 року, від 12 березня 2019 року; Виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 2642, № 3183, 896, № 510, № 3071; чеки про оплату послуг з медичного дослідження та придбання ліків; Довідку КЗОЗ «ХМДКП № 7» № 36 про потребу дитини у домашньому догляді від 28 січня 2016 року.

За період з липня 2015 року по 16 березня 2019 року ці витрати склали суму в розмірі 50 017 грн. 41 коп

Виходячи з встановлених фактичних обставин справи та вищевказаних норм матеріального права, суд першої інстанції обґрунтовано вважав за необхідне стягнути з відповідача Ѕ частину витрат вже понесених на лікування дитини та витрати на її лікування до досягнення повноліття.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що на утриманні відповідача перебуває син від першого шлюбу, якому він також добровільно надає матеріальну, є безпідставними, оскільки належних та допустимих доказів щодо цих обставин матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідно переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2019 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 25 вересня 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.П.Коваленко

О.Ю.Тичкова