ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 вересня 2019 року

м. Харків

справа № 639/1658/19

провадження № 22-ц/818/4212/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного Територіального Управління юстиції у Харківській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 липня 2019 року в складі судді Труханович В.В.,

у с т а н о в и в :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся у суд із скаргою на дії Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного Територіального Управління юстиції у Харківській області (далі - МВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ в Харківській області).

Скарга мотивована тим, що 18 березня 2019 року в поштовій скриньці за своїм місцем проживання він виявив виклик старшого державного виконавця МВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ в Харківській області області Ростовського Р.В. у зв`язку зі стягненням з нього суми боргу в розмірі 753 грн. 21 коп., 10 % виконавчого збору, 501 грн. 20 коп. - виконавчих витрат та 689 грн. - судового збору на 20 або 27 (друга цифра у виклику виправлена) березня 2019 року з 10-00 до 17-00 в кабінет № 3. Крім того, у виклику було зазначено, що в разі несплати боргу до нього будуть застосовані наступні заходи: арешт і вилучення майна з метою подальшої реалізації; арешт квартири, транспортного засобу (розшук); звернення стягнення на доходи; подання до суду на примусове проникнення в приміщення; подання до прокуратури про притягнення до кримінальної відповідальності за статтею 382 КК України; обмеження у праві виїзду за кордон; арешт наявних рахунків.

20 березня 2019 року він з`явився до МВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ в Харківській області о 16 год. 45 хв. Вхідні двері були зачинені. Але з приміщення виконавчої служби вийшов державний виконавець Негруця Ю.С . і він мав можливість зайти до приміщення.

Однак державний виконавець Негруця Ю.С. схопив його за спину, в результаті чого у останнього утворився синець. Після цього він звернувся до секретаря начальника МВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ в Харківській області і попросив доповісти про те, що він з`явився. У кабінеті він звернувся до начальника і просив пояснити дату виклику до Ростовського Р.В. , в результаті чого начальник заявив йому, що він сам виправив дату і вигнав його зі свого кабінету. Після цього він знайшов кабінет, у якому знаходиться робоче місце Ростовського Р.В. , але останній був відсутній на робочому місці. Колега державного виконавця Ростовського Р.В., яка перевірила базу даних, повідомила, що відносно нього відсутній будь-який борг. Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив задовольнити скаргу.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 липня 2019 року відмовлено у відкритті провадження по цивільній справі № 639/1658/19 за скаргою ОСОБА_1 на дії МВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ в Харківській області.

Ухвала мотивована тим, що у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року по справі № 6-2850цс15 викладено правовий висновок, згідно з яким у разі оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця щодо виконання рішення суду, ухваленого за правилами ЦПК України 1963 року, а також у разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця особами, які не є учасниками виконавчого провадження, така скарга підлягає розгляду відповідно до статті 181 КАС України. Статтею 287 КАС України встановлено право учасників виконавчого провадження (крім державного та приватного виконавців) та осіб, які залучаються до проведення виконавчих дій, звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вони вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Оскільки законом не визначено іншого порядку оскарження дій державного виконавця, суд дійшов до висновку, що заявник має право на звернення до адміністративного суду із позовною заявою щодо неправомірних дій державного виконаця в порядку, передбаченому статтею 287 КАС України.

18 липня 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на підстави, передбачені статтею 379 ЦПК України, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції порушує його права на оскарження дій МВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ в Харківській області.

МВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ в Харківській області ухвалу суду першої інстанції не оскаржив, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно з частиною першою статті 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIIІ «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIІІ) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частинами першою, другою статті 15 Закону № 1404-VIІІ встановлено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (частина перша статті 448 ЦПК України).

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, установленими статтею 450 цього Кодексу, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються.

Отже, як право на звернення зі скаргою в порядку цивільного судочинства, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням, яке вчиняється відповідним відділом державної виконавчої служби чи приватним виконавцем.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, вчинених на виконання судових рішень, ухвалених у порядку цивільного судочинства, передбачено у ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закон № 1404-VIІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частинами першою, другою статті 74 Закону № 1404-VIІІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Разом з тим частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Ця норма узгоджується з правилами адміністративної юрисдикції, передбаченими частиною другою статті 2 КАС України (у зазначеній редакції), згідно з якого до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема -спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Також, відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2850цс15, у разі оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця щодо виконання рішення суду, ухваленого за правилами ЦПК України 1963 року, а також у разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця особами, які не є учасниками виконавчого провадження, така скарга підлягає розгляду відповідно до статті 181 КАС України.

Скарга ОСОБА_1 не містить посилань на виконавче провадження, судове рішення або рішення інших органів, які б перебували на виконанні в МВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ в Харківській області.

Зі змісту скарги вбачається, що сам ОСОБА_1 повідомляє про відсутність будь-якого виконавчого провадження в МВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків ГТУЮ в Харківській області.

З огляду на фактичні обставини справи, з урахуванням вказаних вимог закону, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження, оскільки спір підлягає розгляду судом адміністративної юрисдикції.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, постановленою з дотриманням вимог процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з діями судді Труханович В.В., що не є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 липня 2019 року -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2019 року.

Головуючий - А.В. Котелевець

Судді - Р.М. Піддубний

О.Ю. Тичкова