ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 591/8745/15-ц

провадження № 61-16346св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Житлово-будівельний кооператив «Жовтень-3»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2015 року, ухвалене колегією у складі суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Панченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Житлово-будівельного кооперативу «Жовтень-3» (далі - ЖБК «Жовтень-3») про стягнення грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Посилалася на те, що відповідно до наказу від 3 жовтня 2008 року № 10 з 3 жовтня 2008 року прийнята на посаду голови правління ЖБК «Жовтень-3».

27 червня 2014 року на підставі наказу ЖБК «Жовтень-3» від 27 червня 2014 року № 1/1 її звільнено із займаної посади.

За весь період перебування у трудових відносинах з відповідачем, а саме з 3 жовтня 2008 року по 27 червня 2014 року, нею не використані щорічні відпустки тривалістю 114 календарних днів, проте відповідач при звільнені грошову компенсацію за невикористані відпустки їй не виплатив.

Зазначає, що відповідач повинен провести з нею остаточний розрахунок і здійснити виплату грошової компенсації за невикористані відпустки:

- з 3 жовтня 2008 року по 3 жовтня 2009 року - за 24 календарних днів;

- з 3 жовтня 2009 року по 3 жовтня 2010 року - за 24 календарних днів;

- з 3 жовтня 2010 року по 3 жовтня 2011 року - за 24 календарних днів;

- з 3 жовтня 2011 року по 3 жовтня 2012 року - за 24 календарних днів;

- з 3 жовтня 2013 року по 3 жовтня 2014 року - за 18 календарних днів.

З огляду на викладені обставини, просила стягнути на її користь 7 546,80 грн компенсації за невикористані відпустки, 13 800 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 5 червня 2015 року, ухваленим суддею Журибедою О. М., у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що факт невикористання ОСОБА_1 щорічних відпусток у період перебування її на посаді голови правління ЖБК «Жовтень-3» з 2008 року по 2012 рік не встановлений, тому позовні вимоги є недоведеними.

В апеляційному порядку справа переглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2017 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 5 червня 2015 року скасовано із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Стягнено з ЖБК «Жовтень-3» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 18 днів невикористаної щорічної основної відпустки в розмірі 1 278 грн за виключенням сум відрахування на податки та інших обов`язкових платежів і 500 грн у відшкодування моральної шкоди.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення грошової компенсації за 18 днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 3 жовтня 2013 року по 3 жовтня 2014 року в розмірі 1 278 грн 71 грн (середньоденна заробітна плата) * 18 (дні відпустки) = 1 278 грн), оскільки позивач з 2008 року не перебувала у відпустках саме з її вини чи її небажання, тому виплата компенсації за невикористану відпустку має бути виплачена за останній рік, який передував звільненню позивача.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У червні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На думку заявника, відмова у задоволенні позову в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку не ґрунтується на вимогах закону, оскільки відповідачем не доведено, що відпустки не використано саме з її вини як працівника; з цих же підстав необґрунтованою є відмова у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні.

Відзив на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу відповідач вказує на необґрунтованість касаційної скарги і посилається на те, що судом правомірно взято до уваги вину самого позивача у невикористанні щорічних відпусток, оскільки тільки вона як керівник вирішувала питання надання відпусток, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження і ухвалою цього ж суду від 23 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У 2018 році вказана справа передана до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судами встановлено, що рішенням правління ЖБК «Жовтень-3» від 3 жовтня 2008 року ОСОБА_1 призначено на посаду голови правління кооперативу.

Відповідно до п. 63 Статуту ЖБК «Жовтень-3» у редакції від 10 лютого 1997 року голова правління здійснює повсякденне керівництво діяльністю кооперативу, забезпечує виконання рішень загальних зборів членів кооперативу (зборів уповноважених) і правління.

Відповідно до протоколу засідання правління ЖБК «Жовтень-3» від 19 червня 2014 року № 39 за результатами обговорення роботи голови правління ЖБК «Жовтень-3» ухвалено висловити ОСОБА_1 недовіру та звільнити із займаної посади.

Звільнення ОСОБА_1 відбулося 27 червня 2014 року, заробітну плату за червень 2014 року вона отримала 18 серпня 2014 року.

Також судами встановлено, що у період перебування позивача на посаді голови правління ЖБК «Жовтень-3» табелі обліку робочого часу працівників та їх особові картки не велися, графік надання відпусток не складався, книги наказів по ЖБК«Жовтень-3», в тому числі і наказів про надання відпусток, не велися.

У встановлений правлінням ЖБК «Жовтень-3» строк, а саме до 10 липня 2014 року, ОСОБА_1 новообраному голові правління кадрову документацію ЖБК «Жовтень-3» не передала.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії наказу б/н про надання відпустки (оригінал якого наявний у позивача) ОСОБА_1 надано щорічну основну відпустку за період роботи з 3 жовтня 2012 року по 3 жовтня 2013 року тривалістю 24 календарних дні з 9 вересня 2013 року по 2 жовтня 2013 року включно.

Суд також встановив, що середньоденна заробітна плата позивача становила: 71 грн (23 501,50 грн сумарного заробітку / на 331 календарних дні (з урахуванням святкових та вихідних днів) = 71 грн).

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки», частиною першою статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

При розгляді спорів про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України така компенсація може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що до обставин, які підлягають встановленню при вирішенні позову про стягнення грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, належить як сам факт невикористання працівником щорічної відпустки, так і факт відсутності вини самого працівника у такому невикористанні.

При цьому згідно зі статями 10, 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Згідно із статтею 57 ЦПК України у цій же редакції доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

При цьому обов`язок доказування таких обставин належить саме позивачу, оскільки у даній справі спір стосується грошових вимог і, незважаючи на те, що спір пов`язаний із трудовими відносинами, у таких справах не діє презумпція правомірності вимог позивача на відміну від справ, в яких оспорюється правомірність звільнення і саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 не довела відсутності своєї вини у невикористанні щорічних відпусток за період, починаючи з 2008 року, тому компенсація за невикористану відпустку має бути виплачена саме за останній рік, в якому була складена заява про надання відпустки, що передував звільненню позивача, і відхиляє відповідні доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності у цій частині рішення апеляційного суду.

Щодо доводів касаційної скарги про безпідставну відмову у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то вони підлягають відхиленню з огляду на таке.

За приписами статей 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Апеляційний суд встановив, що позивач звільнена з 27 червня 2014 року, у день звільнення не працювала і не заперечувала, у тому числі, у касаційній скарзі, що остаточний розрахунок з нею проведено після її звернення - 18 серпня 2014 року.

До суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернулась у грудні 2014 року, з огляду на що касаційний суд погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Касаційний суд також вважає правильними висновки апеляційного суду в частині часткового задоволення позову про відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідачем позивачу була спричинена моральна шкода внаслідок порушення її трудових прав у зв`язку з невиплатою компенсації за невикористану відпустку за останній рік, який передував звільненню. Таке рішення ухвалено із урахуванням характеру і тривалості страждань позивача, виходячи із засад виваженості, справедливості та розумності.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, які, на думку заявника, мають істотне значення для вирішення справи, що до компетенції суду касаційної інстанції не віднесено, і такі доводи були предметом перевірки і оцінки судів першої та апеляційної інстанцій.

Отже, при вирішенні справи апеляційний суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. А. Стрільчук С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний