ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/717/19 Номер провадження 22-ц/814/2389/19Головуючий у 1-й інстанції Потетій А. Г. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (65)» та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 10 липня 2019 року (ухвалене суддею Потетій А.Г., відомості щодо дати виготовлення повного тексту судового рішення відсутні) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (65)» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року представник позивача Харитонової Н.В ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог прохав суд стягнути з Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (65)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає 42160,44 гривень, а також суму нарахованої та незаконно утриманої і не виплаченої вихідної допомоги у розмірі 3640,49 гривень, що разом складає 45800,93 гривень. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що у період з 03.07.2012 по 31.08.2018 ОСОБА_1 проходила службу в Державній установі «Надержинщинська виправна колонія (65)», та була звільнена зі служби згідно наказу №107/ОС-18 від 31.08.2018 року. Однак, розрахунок по заробітній платі Харитоновій було проведено не в день звільнення, а лише 19 грудня 2018 року, що підтверджується банківською випискою. Інформації щодо належних ОСОБА_1 до виплати сум, вона не отримувала. Також звертають увагу, що за серпень 2018 року, тобто той місяць, коли ОСОБА_1 ще працювала повний місяць до 31 серпня 2018 року, їй було виплачено лише 5 грн. 42 коп. заробітної плати замість належних їй близько 8200 гривень зароблених у серпні місяці. Крім того, вказує, що вихідна допомога також була виплачена не в повному розмірі невідомо з яких підстав, оскільки відомості бухгалтерією не надано. У зв`язку з чим, представник позивача прохав суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , а судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 10 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (65)» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.

Стягнуто з Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (65)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 01.09.2018 року по 18.12.2018 року включно, що складає 76 робочих днів, у розмірі 30829 грн. 40 коп.

Відмовлено за безпідставністю в частині позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (№65)» на користь ОСОБА_1 суму нарахованої та незаконно утриманої і не виплаченої вихідної допомоги у розмірі 3640,49 грн.

Стягнуто з Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (№65)» Код на користь держави судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 517грн.21 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення розміру заробітку за 1 (один) місяць.

З даним рішенням суду не погодився начальник Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (65)» - Алєксєєнко М.І. та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 10 липня 2019 року скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним, необгрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.Зокрема вказує, щодо спірних правовідносин підлягають застосуванню виключно норми спеціального законодавства, які регулюються ЗУ «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», ЗУ «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби передбачені для поліцейських. Умови і розмір грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служюи України визначені постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та Порядком виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служюи України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції україни від 28.03.2018 року №925/5. Так, вказаним наказом передбачено виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, але не визначено чіткі строки виплоати даної допомоги. Крім того, для нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні необхідний наказ про звільнення особи, в якому вказується календарна вислуга років. Отже, розрахунки не можливо провести саме в день звільнення. Також зазначає, що позивач проходячи службу в ДКВС України, була атестованою особою начальницького складу, а тому до даних правовідносин слід застосувати виключно норми Порядку, які не регламентують виплату компенсаційних виплат в день звільнення, а не норми ст. 116, 177 КЗпП України, на які посилається позивач. Крім того, вказує, що судом першої інстанції невірно проведено розрахунок середнього заробітку ОСОБА_1 .

Окрім того, з рішенням суду першої інстанції не погодився представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає скасувати рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 10 липня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , щодо стягнення нарахованої та незаконно утриманої і не виплаченої вихідної допомоги у розмірі 3640 грн. 49 коп., та постановити в цій частині нового рішення, яким вимоги ОСОБА_1 задовольнити, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним, необгрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом в оскаржуваній частині неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зокрема вказує, що відрахування вихідної допомоги при звільненні у розмірі 3640 грн. 49 коп. за невикористану відпустку було здійснене відповідачем незаконно, оскільки з розрахунку відповідача вбачається, що саме з суми вихідної допомоги було утримано дану суму відрахування за перевикористану відпустку, що прямо заборонено законодавством. Також зазначив, що в наказі про звільнення звісно не зазначено, що дана сума повинна бути утримана з вихідної допомоги, оскільки це є незаконно. Тому, бухгалтерія відповідача незаконно на власний розсуд утримала дану суму перевикористаної відпустки з суми вихідної допомоги.

Відзиви на апеляційні скарги від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходили.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційних скарг, приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної установи «Надержинщинська виправна колонія «65)» підлягають до часткового задоволення виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.4 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залтштьт позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до ч.1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,що з 07.11.2012по 31.08.2018 року ОСОБА_1 проходила службу в державній установі «Надержинщинська виправна колонія (№65)» на посаді молодшого інспектора відділу охорони.

31.08.2018 року наказом №Ю7/ОС-18 від 31.08.2018 року відповідно до Закону України «Про національну поліцію» ОСОБА_1 було звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням).

Згідно записів в трудовій книжці позивача, ОСОБА_1 проходила службу в Державній кримінально-виконавчій службі України безперервно 05 (п`ять) років 09 (дев`ять) місяців, 24 (двадцять чотири) дні.

22.05.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (65)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає 42160,44 гривень, а також суму нарахованої та незаконно утриманої і не виплаченої вихідної допомоги у розмірі 3640,49 гривень, що разом складає 45800,93 гривень.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно із ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

У розумінні п.п.2,17 ч.1 ст.4 КАС України, справа адміністративної юрисдикції (адміністративна справа) - це публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

Згідно ч. 2 ст. 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Порядок проходження служби працівниками органів Кримінально-виконавчої системи України регулюється Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення).

Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 року №2713 зі змінами (далі - Закон) на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 10 вказаного Положення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно ст. 1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VІІІ державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Статтею 5 Закону №889-VІІІ передбачено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Оскільки на час виникнення спірних правовідносин позивач проходила службу в органах кримінально-виконавчої служби, діяльність яких врегульована спеціальними законами, тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про розгляд вказаної справи в порядку цивільного судочинства.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що звільнення позивача, відбувалось відповідно до Закону України «Про національну поліцію», а також розрахунок обчислення середнього заробітку відбувався відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Згідно п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої вказаної статті, суд повинен повідомити заявникові до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (частина перша статті 256 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вирішення даного спору відноситься до юрисдикції адміністративних судів.

Тому, беручи до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг і закриття провадження по справі з огляду на те, що вирішення даного спору не належить до цивільної юрисдикції.

За таких обставин, апеляційні скарги Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (65)» та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягають до часткового задоволення, а рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 10 липня 2019 року скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 255, 367, 374, 377, 381 - 384 ЦПК України:

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (65)» та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 10 липня 2019 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (65)» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні- закрити.

Роз`яснити позивачу право на звернення за захистом своїх прав до суду в порядку адміністративного судочинства.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 03 жовтня 2019 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ Т.В. Одринська _________________ О.О. Панченко