провадження № 22-ц/824/9419/19 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив стягнути солідарно з відповідачів борг по тілу кредиту у сумі 2 193 629 грн.; борг по відсоткам у сумі 26 165 336 грн. 23 коп.; інфляційні витрати у сумі 293 946 грн. 30 коп., а всього 28 652 911 грн. 53 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики на суму 2 193 629 грн., що еквівалентно 85 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору. Договором позики передбачено строк повернення позики до дванадцятої години ранку 16 грудня 2016 року. Між сторонами також було укладено додатковий договір до договору позики, умовами якого передбачено право позикодавця на отримання процентів, що становлять 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Погашення позики та процентів відбувається у відповідності до графіку розрахунків платежів, що є невід`ємною частиною договору позики. В забезпечення договору позики 17 жовтня 2016 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за умовами якого відповідач ОСОБА_3 виступила поручителем та зобов`язалась в повному обсязі відповідати по зобов`язаннях відповідача ОСОБА_1 , що випливають з договору позики від 17 жовтня 2016 року. 12 грудня 2016 року ОСОБА_1 написав заяву, якою просив позивача продовжити договір позики до 16 березня 2017 року. 16 грудня 2016 року між сторонами було укладено додатковий договір до договору позики та додатковий договір до договору поруки. Вказаними договорами внесено зміни до первинних договорів в частині строку дії договору, а саме зазначено, що строк дії цього договору становить 5 фактичних місяців, тобто, до 17 березня 2017 року. У пункті 4 договору позики від 17 жовтня 2016 року зазначено, що у разі несвоєчасного виконання зобов`язання позичальник зобов`язується сплатити позикодавцеві неустойку в розмірі 2 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. ОСОБА_2 зазначає, що відповідачам неодноразово були вручені та надіслані претензії. ОСОБА_1 під підпис був ознайомлений із сумою боргу, що виник з договору позики. У зв`язку з тим, що відповідачі не виконують умов договору позики та не погашають заборгованість, позивач просить стягнути з них солідарно борг по тілу кредиту, борг по відсоткам та інфляційні збитки.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково та стягнути солідарно з відповідачів суму боргу у розмірі 2 299 955 грн. 15 коп., з яких 2 189 126 грн. 34 коп. сума тіла кредиту, 44 331 грн. 52 коп. - сума пені за прострочення виконання зобов`язання, 66 497 грн. 29 коп. - 3 % річних від простроченої суми.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що він сплатив на користь позивача за період з 17 жовтня 2016 року до 17 березня 2017 року проценти в сумі 20 400 доларів США. Відповідач також частково погасив борг, сплативши в рахунок погашення тіла позики за період з 18 березня 2017 року до 31 жовтня 2018 року 5 250 доларів США. Зазначені платежі підтверджуються особистими розписками позивача. Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, є необґрунтованим та не відповідає умовам договору та діючому законодавству. Після спливу строку дії договору нарахування процентів припиняється. Права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України. У позовній заяві та розрахунку сум боргу позивач не врахував діючу домовленість сторін щодо розміру неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання, а також норми матеріального права щодо спеціального строку позовної давності в один рік, яка застосовується до вимог про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми. Суд має право зменшити розмір штрафних санкцій, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що твердження відповідача про те, що ним було сплачено тіло кредиту 18 березня 2017 року у сумі 4 250 доларів США є хибним, таким, що вводить суд в оману. Сума боргу по тілу позики є законною. У договорі позики зазначено, що термін дії договору може бути продовжений за взаємною згодою сторін на термін не більше трьох років. Відповідач не надав до суду жодних доказів, які б вказували на відмову у його прагненні продовжити дію договору позики за його заявою. Заявою відповідача від 05 лютого 2019 року, враховуючи наявні домовленості щодо продовження дії договору позики, запропоновано остаточний строк виконання договору 20 лютого 2019 року. Відповідач помилково визначає нарахування неустойки у розмірі два відсотки річних та у своїх розрахунках застосовує спеціальний строк позовної давності у один рік і визначає 3 % як штраф. Пеня і штраф у розрахунках не застосувалися, а тому підстави для застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України відсутні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 17 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики на суму 2 193 629 грн., що еквівалентно 85 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору. Договором позики передбачено строк повернення позики до дванадцятої години ранку 16 грудня 2016 року (а.с.8-9).

У договорі міститься розписка ОСОБА_1 про отримання ним 17 жовтня 2016 року позики в сумі 85 000 доларів США (а.с.9).

До договору позики 17 жовтня 2016 року укладено додатковий договір, відповідно до п. 2.1 якого позичальник зобов`язується повернути позику готівкою, що еквівалентно 85 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день погашення позики, та сплатити проценти в строк до 17 грудня 2016 року. Відповідно до п. 3.1 зазначеного додаткового договору, до договору позики від 17 жовтня 2016 року позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, що становить 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням дня отримання грошей та включаючи дату їх повернення (а.с.10-12).

16 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено додатковий договір, згідно п. 1.1 якого позичальник зобов`язується повернути позикодавцю зазначений у пункті 1 цього договору борг до дванадцятої години ранку 17 березня 2017 року (а.с.19, Т.1).

З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 було укладено договір поруки від 17 жовтня 2016 року (а.с.14).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором позики не виконав, а відповідач ОСОБА_3 виступає поручителем за даним зобов`язанням.

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання, виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказує на те, що відповідач ОСОБА_1 не повернув в обумовлений договором позики строк кошти, у зв`язку з чим, на думку позивача, останній має право на стягнення основної суми боргу, відсотків та інфляційних збитків.

З наданого до суду розрахунку заборгованості вбачається, що розмір основної суми заборгованості, яку просить стягнути позивач, становить 2 193 629 грн. Відповідач ОСОБА_1 заперечує проти розміру заборгованості та вказує на те, що ним було частково сплачено кошти на виконання умов договору, а саме у розмірі 5 250 доларів США., з яких 4 250 доларів США сплачено 18 березня 2017 року, 1 000 доларів США - 31 жовтня 2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на те, що дію договору було продовжено до 20 лютого 2019 року. Заявою від 18 березня 2017 року ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю заборгованості по відсотках та неможливістю виконати свої зобов`язання, просив продовжити дію договору до 17 травня 2017 року. Кошти у розмірі 4 250 доларів США було сплачено в рахунок сплати відсотків за наступний місяць квітень 2017 року. Кошти у сумі 1 000 доларів США сплачені після ухвалення рішення у справі.

Враховуючи зазначені доводи сторін та фактичні обставини справи апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У пункті 9 договору позики визначено, що договір може бути змінено за взаємною згодою сторін шляхом укладення відповідного письмового договору.

Продовження дії договору по своїй суті є зміною його істотних умов в частині строку, на який його укладено, а, відтак, у силу вимог укладеного між сторонами договору позики така зміна має бути виражена у письмовій формі шляхом укладення відповідного договору.

Заяви, надані позивачем, які, на його думку, вказують на продовження дії договору, не замінюють умови договору в частині строку його дії, та не підтверджують, що сторони за взаємною згодою продовжили строк дії основного договору позики.

Отже, строк дії договору позики закінчився у строк, зазначений в додатковому договорі від 16 грудня 2016 року, а саме 17 березня 2017 року (а.с.19, Т.1).

Апеляційний суд приходить до висновку, що кошти у розмірі 4 250 доларів США сплачені позичальником, є поверненням частини основного боргу, оскільки відповідач сплатив усі відсотки за договором позики, які були нараховані протягом його дії і станом на 17 березня 2017 року, тобто на дату закінчення строку дії договору, заборгованість по відсотках була відсутня, що підтверджено наданим суду розрахунком заборгованості та не заперечується сторонами.

Кошти у сумі 1 000 доларів США сплачені ОСОБА_1 31 жовтня 2018 року, тобто, після ухвалення рішення по суті. Однак, в даному випадку у справі ухвалено заочне рішення у відсутність відповідача, який не був повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.75, Т.1). У заяві про перегляд заочного рішення відповідач посилався на вказані обставини та ним подавалися докази, які мають істотне значення для справи.

Не дивлячись на зазначені обставини, суд першої інстанції ухвалою від 02 травня 2019 року заяву ОСОБА_1 залишив без задоволення.

У зв`язку з зазначеним, факт внесення відповідачем оплат в рахунок погашення заборгованості, що безпідставно не був врахований судом під час перегляду заочного рішення, підлягає врахуванню на стадії апеляційного перегляду справи, а, відтак, розмір основної суми заборгованості, який підлягає стягненню на користь позивача, становитиме 2 053 805 грн. 63 коп.

А саме: 2 193 629 грн. (борг по тілу, заявлений позивачем до стягнення) - 139 823,37 грн. (кошти, сплачені відповідачем, які складаються з (4 250*26,2727 (курс долара США станом на 18.03.2017, тобто, на день сплати)+1 000*28,1644 (курс долара США станом на 31.10.2018, тобто, на день сплати).

Згідно вимог ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Стаття 554 ЦК України передбачає, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є поручителем за виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 , що випливають з договору позики. У зв`язку з цим, вимога позивача про солідарне стягнення з позичальника та поручителя основної суми заборгованості є обґрунтованими.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач має право на отримання від позичальника відсотків, які нараховані після 17 березня 2017 року

Однак, такі висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України та суперечать правовим позиціям Верховного Суду.

Так, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абз. 2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що строк дії договору позики, укладеного між сторонами, закінчився 17 березня 2017 року.

Згідно наданого суду розрахунку станом на 17 березня 2017 року заборгованість по відсотках дорівнювала 0,00. Тобто, відповідач ОСОБА_1 виплатив ОСОБА_2 визначені договором позики відсотки, що були нараховані за час дії договору позики.

Нарахування відсотків після 17 березня 2017 року, тобто, після закінчення строку дії договору позики, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підстави для їх стягнення з відповідачів на користь позивача відсутні.

Згідно вимог статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 27 січня 2016 року № 6-771цс15, від 22 березня 2017 року № 2311цс16.

Установивши, що між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого грошовий еквівалент зобов`язань був визначений у доларах США, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення закону, який регулює порядок сплати боргу, визначеного договором у гривні.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року (справа № 486/6/17-ц).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, в даному випадку підстав до стягнення з відповідача інфляційних втрат немає, оскільки позивач не позбавлений права ставити питання про стягнення з відповідача суми позики, що визначена по курсу долара США до гривні на момент пред`явлення такої вимоги.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить стягнути з нього на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення виконання зобов`язання та 3 % річних від простроченої суми.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 не заявляв позовні вимоги про стягнення пені та трьох відсотків річних, а тому доводи відповідача в цій частині не можуть бути прийняті до уваги.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в частині стягнення з нього заборгованості по тілу позики у розмірі 2 189 126 грн. 34 коп. не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказаний розмір заборгованості розрахований відповідачем по курсу, який діяв станом на дату збільшення позовних вимог. Однак, позивач, звертаючись до суду з зазначеним позовом не прив`язував борг по тілу кредиту до курсу долара США, а просив стягнути його у гривні, та зазначив розмір боргу той, який визначений у п. 1 договору.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви сплаті підлягав судовий збір у розмірі 8 810 грн. Оскільки ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору, з відповідачів підлягає стягненню в дохід держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (7 %), а саме у розмірі 308 грн. 35 коп. з кожного.

При подачі апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 13 215 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з держави пропорційно до відхиленої частини позовних вимог, а саме у розмірі 12 289 грн. 95 коп.

Враховуючи положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд вважає за можливе стягнути з держави на користь відповідача різницю між сумою, яку необхідно стягнути з неї, та сумою, яку ОСОБА_1 має сплатити в дохід держави. Така різниця становить 11 981 грн. 60 коп.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року скасувати та прийняти постанову.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути солідарно зі ОСОБА_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , проживаючої по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , проживаючого по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , борг у розмірі 2 053 805 (два мільйони п`ятдесят три тисячі вісімсот п`ять) гривень, 63 копійки.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_3 , проживаючої по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , у дохід держави судовий збір у розмірі 308 (триста вісім) гривень, 35 копійок.

Стягнути з держави на користь ОСОБА_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , судовий збір у розмірі 11 981 (одинадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят одна) гривня, 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 26 вересня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.