ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3112/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Мицик Ю.С.,

при секретарях Горбенко А.О., Степанишиній Г.А.,

Пугач Д.С.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

сторони не з`явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення компенсації вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна,-

встановив:

У липні 2018 року ОСОБА_3 (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 (надалі за текстом - відповідач), про стягнення грошової компенсації половини вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна - транспортного засобу «Toyota Land Cruiser», 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , в сумі 194 775 гривень.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 26.09.1981 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Вказала, що під час перебування у шлюбі сторони набули у власність автомобіль «Toyota Land Cruiser», 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . Відповідач по справі перереєстрував його на нового власника на підставі договору купівлі-продажу від 31.01.2017, укладеному в Територіальному сервісному центрі на громадянина ОСОБА_6 Вважаючи, що вищевказаний спільний автомобіль був проданий відповідачем у період, коли подружжя вже не проживали разом, не приймали участі у житті один одного, не підтримували шлюбних відносин та не вели спільного господарства, а відтак, грошові кошти, отримані відповідачем у результаті відчуження належного на праві спільної сумісної власності подружжя автомобіля, не були розділені між подружжям та/або використані в інтересах сім`ї, а тому, позивач просила стягнути з відповідача в рахунок вартості належної останній Ѕ частки даного транспортного засобу грошову компенсацію у розмірі 194 775 грн., виходячи з його ринкової вартості, у зв`язку із чим, позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом за захистом своїх прав.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 06.08.2018 позов було залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду 10.09.2018 було відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 29.10.2018 було відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про забезпечення судових витрат.

10.10.2018 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній вважає вимоги позову необгрунтованими та просить відмовити в їх задоволенні. Відзив обгрунтовано тим, що транспортний засіб відчужено на підставі нотаріально посвідчених заяв від 15.07.2015 реєстраційний номер № 1324, від 20.07.2015 реєстраційний номер № 1372, за якими ОСОБА_3 , надала ОСОБА_4 згоду на укладання будь - яких правочинів, в тому числі на придбання/відчуження транспортних засобів. Крім того, позивач наділила правом відповідача, розпоряджання будь-яким майном і грошовими коштам на власний розсуд без додаткового погодження з позивачем, а також зазначила, що будь - які дії ОСОБА_4 відповідають інтересам сім`ї.

У вказаних заявах також зазначено, що умови усіх правочинів, які будуть укладатися відповідачем можуть визначатися ним самостійно, без додаткового погодження з позивачем та на власний розсуд особисто. А тому позивачу завчасно було відомо про намір відповідача щодо відчуження майна, в тому числі спірного автомобіля, при цьому за ціною і на умовах та правом користування коштами від проданого майна на його власний розсуд. Про це свідчать й інші факти, які вказують на досягнення взаємної згоди щодо розпорядження майном. З вересня 2015 року позивач та відповідач проживали окремого у зв`язку з припиненням шлюбних відносин, однак лише 24.11.2017 позивач одну із вказаних вище заяв відізвала. Зазначив, що лише за відсутності згоди одного із подружжя на відчуження майна, один із подружжя має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

05.12.2018 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначає, що розпорядження спільним майном одним з подружжя буде правомірним та створюватиме певні наслідки для другого з подружжя тільки тоді, коли воно здійснено, в інтересах сім`ї. Розпорядження спільним майном одним з подружжя може бути здійснено в інтересах сім`ї тільки тоді, коли на момент його вчинення така сім`я існувала, в такому разі її інтереси будуть дотримані та розпорядження майном в інтересах сім`ї буде правомірним. Посилаючись на те, що спільне проживання, ведення господарства та шлюбні відносини між сторонами припинені в кінці 2016 року, вважав, що відчуження транспортного засобу відбулося не в інтересах сім`ї.

26.12.2018 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якому остання послалася, що 25 років позивач ніде не працювала, є пенсіонеркою, з мінімальним розміром пенсії. Весь цей час ОСОБА_4 повністю утримував забезпечував повноцінним харчуванням, лікуванням, одягом, сплачував за комунальні платежі, навчав дітей, придбав нерухомість дітям. Підтвердженням того, що ОСОБА_4 забезпечував сім`ю вказує те, що у вересні 2018 року Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської розглядалась цивільна справа № 753/2025/18 про розірвання шлюбу між сторонами, в судовому засіданні були допитані свідки, які підтвердили факт спільного проживання подружжя в 2016 та в 2017 роках та дуже тепле і турботливе ставлення відповідача до позивача.

Ухвалою суду від 15.01.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи викладені у позові та відповіді на відзив.

Представник відповідача в судовому засідання підтримала доводи викладені у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Як вбачається із положень СК України та узгоджується із правовим висновком ВСУ у справі 6-539цс16 до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб.

Судом встановлено, що 26.09.1981 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 /а.с.18/.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28.09.2018 шлюб між сторонами було розірвано /а.с. 143-144/.

За час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти подружжя придбаний транспортний засіб автомобіль «Toyota Land Cruiser», 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Презумпція спільності сумісного майна, придбаного під час шлюбу, дозволяє суду прийти до висновку що даний автомобіль є спільним сумісним майном сторін. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, та Великою Палатою Верховного Суду України у постанові від 21 листопада 2018 року у цивільній справі № 372/504/17 (касаційне провадження № 14-325цс18).

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно відповіді на запит Регіонального сервісного центру (далі РСЦ) МВС в м. Києві, відповідно до даних національної автоматизованої інформаційної системи МВС станом на 18.03.2015 транспортний засіб «Toyota Land Cruiser», 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , на підставі довідки-рахунку ААЕ № НОМЕР_3 від 18.03.2015 ПП «Розвиток-Авто», було зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 В подальшому, 31.01.2017 в Територіальному сервісному центрі (далі ТСЦ) № 8046 РСЦ МВС в м. Києві, на підставі договору купівлі-продажу №8046/2017/312008 від 31.01.2017, укладеному в ТСЦ автомобіль було перереєстровано на ОСОБА_6 /а.с. 29/.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

В матеріалах справи наявні заява позивача ОСОБА_3 про надання згоди на розпорядження спільним майном та грошовими коштами чоловіку ОСОБА_4 від 20.07.2015, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В. та заява від 15.07.2015, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В. про надання згоди на укладення останнім договорів на придбання будь-якого нерухомого майна, договорів іпотеки, дарування, позики, договору купівлі-продажу /а.с. 82, 83/.

Посилання відповідача у відзиві на ту обставину, що спірний автомобіль був проданий за згодою позивача на підставі нотаріально посвідчених заяв не заперечується стороною позивача. Водночас, позивач категорично заперечує, що відчуження транспортного засобу відбулося в інтересах сім`ї, а кошти отриманні від відчуження спільного майна були використані саме в інтересах сім`ї.

Таким чином предметом розгляду даної справи є питання, чи укладено договір відчуження транспортного засобу відповідачем в інтересах сім`ї та чи використано кошти одержані за договором в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Водночас, в рішенні суду про розірвання шлюбу між сторонами не встановлена дата фактичного припинення шлюбних відносин, ведення спільного господарства та проживання однією сім`єю.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, відповіді на відзив позивач стверджує, що з кінця 2016 року сторони вже не проживали разом, не приймали участі у житті один одного, не підтримували шлюбних відносин та не вели спільного господарства. Вказані пояснення позивачем надавалися і при розгляді справи про розірвання шлюбу, що відображено в рішенні суду від 28.09.2018, водночас відповідач звертаючись з позовною заявою про розірвання шлюбу зазначав, що непорозуміння з ОСОБА_3 , різні погляди на життя, втрата почуття любові, поваги, взаємодопомоги та підтримки призвели до фактичного розпаду їх сім`ї і припиненню спільного проживання у 2015 році.

Крім того, як вбачається з відзиву на позовну заяву, відповідач підтверджує, що з вересня 2015 року позивач та відповідач проживали окремо у зв`язку з припиненням шлюбних відносин, однак посилається на те, що сторонами за взаємною згодою вирішили питання щодо розпорядження майном.

Визначаючи час фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами суд бере до уваги пояснення позивача, які були послідовними і у заявах по суті даної справи, і при розгляді справи про розірвання шлюбу та відхиляє доводи представника відповідача про те, що на час відчуження транспортного засобу сторони підтримували шлюбні стосунки та вели спільне господарство, оскільки вказане не узгоджується з поясненнями відповідача, викладеними у заявах по суті справи.

Судом не встановлено та не здобуто доказів, щодо домовленості сторін про поділ майна. Шлюбного договору, яким би були визначені частки майна подружжя, сторони не укладали.

Положеннями частини 3 статті 61 СК України, яка кореспондує частині 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Разом з тим, розпорядження спільним майном одним з подружжя може бути здійснено в інтересах сім`ї тільки тоді, коли на момент його вчинення така сім`я існувала, в такому разі її інтереси будуть дотримані та розпорядження майном в інтересах сім`ї буде правомірним.

Як встановлено в судовому засіданні, на час укладення правочину щодо відчуження спільного автомобіля «Toyota Land Cruiser», 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , подружжя вже не проживали разом однією сім`єю та фактично припинили шлюбні відносини. Не містять і матеріали справи доказів того, що кошти, що були виручені від продажу вказаного автомобіля були використані відповідачем в інтересах сім`ї та увійшли до спільного бюджету.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 Цивільного Кодексу України (надалі за текстом ЦК України).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічну норму містить і стаття 372 ЦК України, відповідно до якої, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

При вирішенні спору суд враховує висновки Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. № 11, за пунктом 30 якою у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав на свій розсуд проти волі іншого з подружжя та не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість ураховується при поділі.

Згідно з п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Представником позивача було долучено до матеріалів справи звіт про оцінку майна, згідно якого вартість автомобіля «Toyota Land Cruiser», 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 становить 389 550 грн. /а.с. 7-17/.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, зокрема, в ст. 1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР), яка є складовою правової системи України та ст. 9 Конституції України.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 р. у справі «Пайн Велі Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, надавши оцінку заявленим позовним вимогам, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача грошова компенсація половини вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна - транспортного засобу «Toyota Land Cruiser», 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , в сумі 194 775 гривень.

На підставі ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1947 грн. 75 коп.

З огляду на наведене, керуючись ст. ст. 10, 11, 76, 77, 80, 81, 141, 209, 259, 263-265, 268, 354, 355, ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення компенсації вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію половини вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна - транспортного засобу «Toyota Land Cruiser», 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , в сумі 194 775 гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1947 грн. 75 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 .

Суддя: Ю.С. Мицик