КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Сушко Л.П., Сліпченка О.І.,

за участю секретаря Покраси В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 24 квітня 2019 року у справі за позовам ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору частково недійсним, переведення прав та обов`язків покупця, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності,-

встановив:

У вересні 2017 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання частково недійсним договору про внесення змін до договору купівлі-продажу від 05.07.2011 за № 896, укладеного 23.03.2012 між ОСОБА_3 ,, Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» та ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 , відповідач) щодо передачі у власність майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , в частині покупця ОСОБА_6 на ѕ частин квартири, переведення прав та обов`язків покупця за даним договором на ѕ частин квартири та визнання частково недійсним свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 10.12.2012 на квартиру АДРЕСА_1 , в частині ѕ частин квартири. В обґрунтування позову зазначає, що частина спірної квартири була придбана нею за власні кошти і , що у відповідачки не було коштів на придбання квартири, а отже вважає , що потрібно перевести на неї права та обов`язки покупця.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 24 квітня 2019 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Просила, скасувати рішення Дарницького районного суду від 24 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення яким позов задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 у шлюбі з ОСОБА_7 набула у власність Ѕ частину однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 96).

Після смерті ОСОБА_7 позивач та її малолітня дочка ОСОБА_8 успадкували по 1/8 частині вищевказаної квартири (т. 1 а.с. 91-92, 93-94). Інша ј частина квартири була успадкована батьками померлого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Після смерті ОСОБА_9 належну йому частку у вищевказаній квартирі успадкувала дружина.

Продаж цієї квартири було здійснено 01.04.2008 за 373 700 грн. (т. 1 а.с. 95), а відтак позивач за належні їй та її дочці 6/8 частин у проданій квартирі отримала грошові кошти в сумі 280 275 грн.

Позивачу ОСОБА_1 та її дочці ОСОБА_8 також належала на праві спільної власності в рівних частках однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_4 , продаж якої було здійснено 04.09.2009 за 487 200 грн. (т. 1 а.с. 95).

31.07.2009 між ТОВ «Нові пожежні технології» (первісний кредитор), ОСОБА_2 і неповнолітньою ОСОБА_8 (нові кредитори) та АТ ХК «Київміськбуд» (компанія) було укладено договір про відступлення права вимоги № 16-604/У70, предметом якого є передача первісним кредитором новому кредитору за згодою компанії майнових прав на квартиру АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 108).

Згідно з умовами, визначеними п. 2.8. цього договору, компанія за дорученням нових кредиторів зобов`язалась здійснити усі дії, направлені на оформлення на користь нових кредиторів права власності на квартиру в таких долях: ОСОБА_2 - 2/3, ОСОБА_8 - 1/3.

Вартість придбаних майнових прав за цим договором становила 675 320,75 грн., які були сплачені в повному обсязі, що підтверджується довідкою АТ ХК «Київміськбуд» (т. 1 а.с. 109).

На підставі свідоцтва про право власності від 23.02.2010 ОСОБА_2 та ОСОБА_8 набули право власності на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_6 , у визначених договором частках - 2/3 і 1/3, відповідно (т. 1 а.с. 107).

02.03.2011 ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , яка діяла за згодою матері, здійснили продаж вищевказаної квартири за 954 000 грн. (т. 1 а.с. 112-113). Отже відповідач за належні їй 2/3 частин у проданій квартирі отримала грошові кошти в сумі 636 000 грн., а неповнолітня ОСОБА_8 - 318 000 грн.

02.03.2011 між КП «Житлоінвестбуд-УКБ» з одного боку та ОСОБА_12 (чоловіком позивача) і ОСОБА_13 (матір`ю сторін) - з іншого, від імені яких діяла ОСОБА_1 , було укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_7 на АДРЕСА_8 , з яких ј частину приймає у власність ОСОБА_12 , а ѕ частин - ОСОБА_13 (т. 1 а.с. 119-122).

03.03.2011 позивачем на виконання умов цього договору було перераховано на рахунок КП «Житлоінвестбуд-УКБ» двома платіжними дорученнями відповідно до часток співвласників повну вартість майнових прав в сумі 352 440 грн. (т. 1 а.с. 123-124).

На підставі свідоцтва про право власності від 26.06.2012 ОСОБА_12 та ОСОБА_13 набули право власності на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_9 , у визначених договором частках -1/4 і 3/4, відповідно (т. 1 а.с. 125).

Як вбачається з пояснень сторін, у квітні 2016 р. ОСОБА_12 та ОСОБА_13 відчужили належні їм частки у вищевказаній квартирі на користь ОСОБА_14

02.03.2011 між КП «Житлоінвестбуд-УКБ» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є продаж продавцем покупцю майнових прав на двокімнатну квартиру АДРЕСА_8 (т. 1 а.с. 137-138).

На виконання умов цього договору 03.03.2011 позивач сплатила за відповідача на рахунок КП «Житлоінвестбуд-УКБ» повну вартість майнових прав в сумі 491 725 грн. (т. 1 а.с. 136, 139).

На підставі договору про внесення змін до договору купівлі-продажу від 02.03.2011 № 171, укладеного 23.03.2012, ОСОБА_2 відчужила свої права та обов`язки покупця за вищевказаним договором новому покупцю ОСОБА_15 за 491 725 грн. (т. 1 а.с. 126-127).

23.03.2012 між ОСОБА_3 (первісним покупцем), КП «Житлоінвестбуд-УКБ» (продавцем) та ОСОБА_2 (новим покупцем) було укладено договір про внесення змін до договору купівлі-продажу від 05.07.2011 за № 896, предметом якого є передача первісним покупцем новому покупцю майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 132-133).

Згідно з умовами, визначеними п. 11 цього договору, до його підписання новий покупець сплатив первісному покупцю 644 165,28 грн., що і є повною вартістю майнових прав.

На підставі свідоцтва про право власності від 10.12.2012 ОСОБА_2 набула право власності на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєструвала своє право власності у встановленому законом порядку (т. 1 а.с. 28, 29).

22.09.2016 ОСОБА_2 передала спірну квартиру в іпотеку ПАТ «Кредобанк» (т. 1 а.с. 66).

З паспорта позивача та довідки КП «Житло-Сервіс» вбачається, що її місце проживання та місце проживання її чоловіка ОСОБА_12 з вересня 2012 р. зареєстроване у квартирі за адресою: АДРЕСА_9 (т. 1 а.с. 156).

Водночас з пояснень позивача вбачається, що з 2013 р. по січень 2017 р. її сім`я фактично проживала у спірній квартирі і сплачувала за цією адресою комунальні послуги. Вказана обставина не заперечується відповідачем та підтверджується актом і довідкою, складеними та виданими ОСББ «Урлівська, 23-В», та рахунками на сплату за житлово-комунальні послуги, сплату яких здійснювала ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 30, 31, 75-86).

Оспорюючи право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 та право власності ОСОБА_13 на ѕ частини квартири АДРЕСА_9 , у 2015 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_16 звернулися до суду з позовом про визнання недійсними свідоцтв про право власності та визнання за ними права власності на вищевказані квартиру та частину квартири (справа № 753/19225/15-ц).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08.12.2015 у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_16 відмовлено в повному обсязі (т. 1 а.с. 148-152).

Ухвалюючи вищевказане рішення, суд виходив з того, що позивачами не заявлено вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірних квартир та не надано належних доказів фінансування їх купівлі за власні кошти. Вказане рішення ніким не оскаржувалось і набрало законної сили.

Так, за приписом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно положень частин першої-третьої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 235 цього Кодексу удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За змістом цієї норми в удаваному правочині воля сторін спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, які передбачені правочином, а ознакою удаваного правочину є те, що у ньому внаслідок навмисних дій його учасників зовнішнє волевиявлення сторін не узгоджується з їх внутрішньою волею.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку, що хоча закон прямо не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин норми, які регулюють той правочин, який сторони мали на увазі, у разі встановлення факту неправомірності насправді вчиненого правочину удаваний правочин може бути визнаний недійсним на підставі частини першої статті 215 ЦК України.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Договір купівлі-продажу є правочином, який спрямований на реальне настання правових наслідків для його сторін, оскільки у зв`язку з його укладенням у покупця виникає обов`язок оплати придбаного товару та набувається право власності на нього.

Як на підставу своїх вимог позивач посилався на те, що ѕ частин майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 було сплачено за рахунок її особистих коштів, а тому відповідна частка квартири є її особистою власністю.

Водночас судом встановлено, що з 644 165,28 грн., сплачених на виконання оспорюваного договору про внесення змін до договору купівлі-продажу від 05.07.2011, 491 725 грн. було сплачено за рахунок коштів, отриманих відповідачем від ОСОБА_15 за договором відчуження майнових прав на двокімнатну квартиру НОМЕР_2 .

Вказана обставина визнається сторонами та підтверджується фактом укладення цих договорів в один і той же день і посвідчення їх одним і тим же приватним нотаріусом.

Недійсним договір про внесення змін до договору купівлі-продажу від 02.03.2011 за № 171 судом не визнавався, ніким не скасовувався, а відтак в силу положень статті 204 ЦК України він є правомірним.

Кошти, за рахунок яких відповідач сплатила вартість майнових прав за квартиру НОМЕР_2 , були отримані нею від відчуження належної їй частки у квартирі АДРЕСА_6 .

Недійсним цей договір також не визнавався, ніким не скасовувався і є чинним.

До того ж матеріальна спроможність відповідача набути спірну квартиру за рахунок особистих заощаджень підтверджується наданими нею доказами, а саме: свідоцтвом про державну реєстрацію її як фізичної особи-підприємця від 17.04.2001; свідоцтвом про сплату єдиного податку; звітами суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку (т. 1 а.с. 144, 145, 146, 147).

З договорів про надання інформаційно-посередницьких послуг, укладених 16.03.2012 між ТОВ «Кэпитал Инвест Плюс» та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 140-141, 142-143), вбачається, що саме відповідач була ініціатором продажу майнових прав на двокімнатну квартиру та придбання майнових прав на спірну квартиру.

З урахуванням встановлених обставин суд першоїі інстанції погодився з доводами позивача про наявність у неї матеріальної спроможності набути частину спірного майна за рахунок коштів, отриманих від продажу належних їй та її дочці об`єктів нерухомості, проте належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір мав удаваний характер в частині покупця, суду не надано.

Платіжне доручення № 1 від 03.03.2011 та квитанція № 7644 від 03.03.2011 (т. 1 а.с. 23, 70) дійсно доводять, що банківський рахунок, на який вносились кошти для сплати за оспорюваним договором, відкривався на ім`я позивача, і нею ж здійснювалась оплата визначеної договором суми вартості майнових прав, проте з цих документів не вбачається, що кошти були власністю позивача.

Більш того у платіжному дорученні міститься посилання на те, що оплата здійснюється за ОСОБА_2 .

Проте, доказів того, що позивачка вносила на рахунок забудовника особисті кошти немає.

Рахунки на сплату за житлово-комунальні послуги доводять факт користування спірною квартирою сім`єю позивача, що відповідачем не оспорюється, однак доказом удаваності правочину ці рахунки теж не являються.

Не є належними доказами удаваності правочину і заява членів сім`ї позивача в прокуратуру та технічний паспорт на спірну квартиру (т. 1 а.с. 72, 73-74).

Як установив суд, позивач та її чоловік ніколи не були зареєстровані у спірній квартирі і жодних доказів, які б свідчили про визнання відповідачем в минулому майнових прав позивача на частину нерухомості, суду не надано.

Допитана на прохання позивача свідок ОСОБА_15 підтвердила, що під час укладення попереднього договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру НОМЕР_2 дійсно була розмова про те, що договір оформлювався на відповідача, щоб уникнути претензій з боку чоловіка позивача, однак з її показань не вбачається, яка частина майнових прав у вищевказаній квартирі була сплачена позивачем.

Більш того показання свідка не підтверджуються жодними іншими належними і допустимими доказами, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Окрім того відповідно до постанови пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року № 2 у договірних відносинах відповідно до ст.29 ЦПК не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з угод, для яких законом встановлено письмову форму.

Отже зважаючи на те, що позивачем не доведено ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, зокрема те, що вона була набувачем майнових прав за оспорюваним договором, підстав для визнання його недійсним та переведення прав і обов`язків покупця суд першої інстанції вірно не вбачає.

Оскільки вимога про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності є похідною від вимоги про визнання недійсним правочину, підстави для її задоволення також відсутні.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами законодавства з огляду на наступне.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є такими що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Дарницького районного суду м.Києва від 04 липня 2019 року слід залишити без змін.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Згідно вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 24 квітня 2019 року залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 07 жовтня 2019 року

Суддя-доповідач В.В. Гуль

Судді Л.П. Сушко

О.І. Сліпченко