Провадження № 2/520/997/19
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Калініченко Л.В.,
за участю секретаря - Кирикової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
треті особи - Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби міста Одеси
Головного територіального управління юстиції в Одеській області,
Одеська митниця Державної Фіскальної Служби,
про звільнення майна з-під арешту,
Позивач - ОСОБА_1 23 листопада 2018 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про звільнення майна з-під арешту, в якій позивач просить суд:
- скасувати арешт з нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , накладений постановою Другої державної виконавчої служби у Малиновському районі м. Одеси серії АА №612183 від 19 квітня 2007 року;
- скасувати арешт з нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , накладений постановою Другим Малиновським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції серії АВ №964686 від 18 травня 2009 року.
В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , яка їй належить на підставі договору дарування від 18 квітня 2000 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Євсєєвою Л.А., зареєстрований в реєстрі за №1901, дарувальником за яким був ОСОБА_2
Право власності на вказану квартиру на підставі зазначеного договору позивачка зареєструвала за собою - 05.11.2007 року.
Надалі, як стверджує позивачка, отримавши у нотаріуса інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, їй стало відомо, що належна їй квартира на праві приватної власності перебуває під обтяженнями, а саме: арештом накладеним на підставі постанови Другої державної виконавчої служби у Малиновському районі м. Одеси серії АА №612183 від 19 квітня 2007 року; та на підставі постанови Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції серії АВ №964686 від 18 травня 2009 року. З вказаного реєстру, як стверджує позивачка, їй стало відомо, що на підставі вказаних постанов, обтяження вживалось стосовно попереднього власника квартири - ОСОБА_2 .
З урахуванням викладеного, позивач стверджує, що на час накладення спірних арештів нібито на майно ОСОБА_2 , останній вже не був власником вказаного нерухомого майна, оскільки за сім років до винесення першої оскаржуваної постанови передав квартиру в дар їй - ОСОБА_1 , однак через те, що нею одразу ж не було здійснено дій з реєстрації права власності, що в свою чергу не може вважатись не належністю майна особі, були зареєстровані вказані обтяження.
Позивач вважає, що зазначені обтяження жодним чином не стосуються її, в неї відсутні будь-які невиконані зобов`язання за виконавчими листами перебуваючими на примусовому виконанні, вказані обтяження порушують її права, як власника цього майна, обмежують її право у користуванні та розпорядженні майном, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду з цим позовом.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міст Одеси від 12 грудня 2018 року на підставі вказаної позовної заяви відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
13.05.2019 року до суду надійшов лист з Малиновської державної нотаріальної контори в місті Одесі, в якому повідомлено суд, нотаріальні документи по 2018 рік передані на зберігання до Одеського державного нотаріального архіву.
У зв`язку з чим, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 18.07.2019 року витребувано з Одеського державного нотаріального архіву належним чином завірену копію постанови АА №612183 Другої державної виконавчої служби у Малиновському районі міста Одеси від 19 квітня 2007 року, на підставі якої 03 березня 2007 року П`ятою Одеською державною нотаріальною конторою було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . Витребувано з Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України належним чином завірену копію постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АВ №964686 від 18.05.2009 року, винесеної Другим Малиновським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, на підставі якої 22 травня 2009 року Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України зареєстровано арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
19 серпня 2019 року на виконання вказаної ухвали суду, до суду з Одеського державного нотаріального архіву Головного територіального управління юстиції в Одеській області надійшла належним чином завірена копія постанови Другого Відділу державної виконавчої служби Малиновського районного управління юстиції в місті Одесі від 19 квітня 2007 року.
28 серпня 2019 року судом було ухвалено залучити бо участі по справі в якості третьої особи - Одеську митницю Державної Фіскальної Служби.
У судове засідання призначене на 07.10.2019 позивачка не з`явилась, однак 07.10.2019 надала до суду заяву, в якій позов підтримала, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує.
Відповідач та представники третіх осіб у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву та пояснення щодо позову до суду не надали.
Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно з ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Судом також враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 03 травня 2007 року реєстратором - П`ятою Одеською державною нотаріальною конторою було зареєстровано обтяження за №4903649, у вигляді арешту на майно ОСОБА_2 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі постанови Другої державної виконавчої служби у Малиновському районі м. Одеси серії АА №612183 від 19 квітня 2007 року.
Також, 22 травня 2009 року Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України було зареєстровано обтяження за №8739371 - арешт нерухомого майна ОСОБА_2 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі постанови Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції серії АВ №964686 від 18.05.2009 року.
Зазначені обставини підтверджуються наданою до суду Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №145391309 від 14.11.2018 року.
Судом додатково встановлено, що 18 квітня 2000 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Євсєєвою Л.А., зареєстрований в реєстрі за №1901, за умовами якого ОСОБА_2 подарував належну йому на праві власності, а ОСОБА_1 отримала в дар, квартиру АДРЕСА_1 .
Право власності на вказану квартиру на підставі зазначеного договору, ОСОБА_1 зареєструвала в КП «ОМБТІ та РОН» 05.11.2007 року, що свідчить запис №3111 в книзі:645пр-153, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №16537719 від 05.11.2007 року.
Також судом встановлено, що ОСОБА_1 09.07.2016 року уклала шлюб з ОСОБА_6 , який зареєстрований Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №988. Під час реєстрації шлюбу ОСОБА_1 змінила прізвище на: « ОСОБА_1 ».
На підставі викладеного судом встановлено, що оспорювані обтяження стосуються ОСОБА_2 , та були накладені після того, як попереднім власником - ОСОБА_2 було передано об`єкт обтяження - квартиру АДРЕСА_1 , в дар ОСОБА_1 , на підставі договору дарування від 18.04.2000 року.
Однак, як вбачається, станом на час реєстрації обтяження на спірне нерухоме майно на підставі постанови Другої державної виконавчої служби у Малиновському районі м. Одеси серії АА №612183 від 19 квітня 2007 року, ОСОБА_1 не були здійсненні дії з державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно.
Крім того, після здійснення позивачем таких дій, а саме 05.11.2007 року, 22 травня 2009 року Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України було зареєстровано обтяження за №8739371 - арешт нерухомого майна ОСОБА_2 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі постанови Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції серії АВ №964686 від 18.05.2009 року.
Позивач вважаючи вказані арешти, такими, що порушують її права як власника майна, звернулась до суду з цим позовом.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У рішенні Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
При цьому дослідження факту наявності охоронюваного законом інтересу на момент звернення до суду з відповідним позовом повинно здійснюватися у взаємозв`язку з визначенням, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного інтересу тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного охоронюваного законом інтересу позивача, який, в свою чергу, не повинен суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Частиною 1 ст. 318 Цивільного кодексу України передбачено, що суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 зазначеного Кодексу, учасниками цивільних відносин є фізичні і юридичні особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його права власності.
Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
У відповідності до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року
№ 1952-IVдержавна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Тобто державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав.
При цьому відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень" не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним її на праві власності.
До зазначеного правового висновку дійшов Вищий господарський суд України у постанові від 24.10.2017 року під час розгляду справи № 916/2876/16.
Судом також враховується, що договір дарування стосовно спірного нерухомого майна був укладений між сторонами 18.04.2000 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень».
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим законом, визнаються дійсними, якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про власність», який був чинним на час укладення вказаного договору дарування, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.
Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР (в редакції, яка діяла станом на день укладення договору дарування від 18.04.2000 року), право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не
передбачено законом або договором.
З урахуванням вищенаведеного, відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 18.04.2000 року, строком до 05.11.2007 року, не може бути підставою для висновку про відсутність самого права у позивача на вказане майно до проведення його державної реєстрації права власності.
Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними в постанові від 10.04.2019 року за наслідком розгляду справи №522/4689/16-ц.
На підставі вищевикладеного, суд доходить до висновку, що позивачка ОСОБА_1 є належним власником нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 18.04.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за №1901. Право власності на яку набула саме з дати посвідчення вказаного договору - 18.04.2000 року.
На підставі зазначеного вбачається, що оспорювані арешти стосовно квартири АДРЕСА_1 , накладені на підставі постанови Другої державної виконавчої служби у Малиновському районі м. Одеси серії АА №612183 від 19 квітня 2007 року; постанови Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції серії АВ №964686 від 18 травня 2009 року, як на власність ОСОБА_2 , вжиті та зареєстровані після того, як останній втратив право власності на це майно, та новим власником якого вже була позивачка - ОСОБА_1
Доказів стосовно того, що оскаржувані постанови жодним чином стосуються невиконаних зобов`язань ОСОБА_1 , у відповідності до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, до суду не надано, з урахуванням того, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна конкретизовано, що оспорюванні обтяження стосуються саме ОСОБА_2
Наявність заборон на нерухоме майно, є порушенням наведених вище прав власника нерухомого майна - ОСОБА_1 , гарантованих їй державою Україна.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне для захисту порушеного права ОСОБА_1 на вільне здійснення своїх прав щодо користування, володіння і розпорядження належним їй на праві власності майном, скасувати арешт на належну останній на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , який накладено на підставі постанови Другої державної виконавчої служби у Малиновському районі м. Одеси серії АА №612183 від 19 квітня 2007 року; постанови Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції серії АВ №964686 від 18 травня 2009 року, у зв`язку з чим позов ОСОБА_1 є обґрунтованим та підлягає до задоволення.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір сплачений останнім в сумі 1409 гривень 60 копійок.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 13, 76-81, 82, 84, 89, 263-265, 267, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, п.п. 15.5 п.15 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України суд,
Звільнити з-під арешту квартиру АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови Другої державної виконавчої служби у Малиновському районі м. Одеси серії АА №612183 від 19 квітня 2007 року, зареєстрований 03 травня 2007 року реєстратором - П`ятою Одеською державною нотаріальною конторою за №4903649.
Звільнити з-під арешту квартиру АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції серії АВ №964686 від 18 травня 2009 року, зареєстрований 22 травня 2009 року Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за №8739371.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати зі сплати судового збору в сумі 1409 (одна тисяча чотириста дев`ять) 60 (шістдесят) копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.