Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 341/1658/15-ц

провадження № 61-27230 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2016 року у складі судді Гаполяка Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківського області від 15 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Пнівчук О. В., Томин О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначав, що 04 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № IFU0G100000357, за умовами якого позичальнику надано кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі

21 600,00 дол. США включно на купівлю квартири, а також 4 860,00 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом 1,00 відсотка на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 відсотків від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,20 відсотків від суми виданого кредиту, відсотків за дострокове погашенням кредиту згідно пункту 3.11. договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 6.2. договору, на строк до 04 червня 2027 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором:

- 04 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки

№ IFU0GK100000357/1, за умовами якого поручитель поручився перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитними договорами № IFU0G100000357 та № IFU0G200000357 від 04 червня 2007 року на загальну суму 31 860,00 дол. США.

- 05 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором,утворилася заборгованість, яка станом на 31 липня 2015 року становить 21 610,68 дол. США, з яких: 19 025,00 дол. США - заборгованість за кредитом; 1 421,60 дол. США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 86,62 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом;

37,36 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором; штрафи: 11,57 дол. США - штраф (фіксована частина), 1 028,53 грн - штраф (процентна складова).

Посилаючись на наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути зазначену суму заборгованості солідарно з відповідачів.

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитних договорів.

На обгрунтування зустрічного позову зазначав, що 04 червня 2007 року одночасно з укладенням кредитного договору № IFU0G100000357, між сторонами було укладено також кредитний договір № IFU0G200000357, за умовами якого позичальнику надано кредитні кошти у вигляді строкового кредиту у розмірі 5 400,00 дол. США на купівлю квартири, зі сплатою за користування кредитом 1,00 відсотка на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 відсотків від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати; відсотків за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2. договору, на строк до

04 червня 2027 року включно.

У порушення частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктів 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від

10 травня 2007 року № 168З банк при укладенні кредитних договорів №IFU0G100000357 та № IFU0G200000357 від 04 червня 2007 року, не надав йому як споживачу повну інформацію про умови кредитування, у тому числі орієнтовну сукупну вартість кредиту, а також детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, що свідчить про те, що умови оспорюваних кредитних договорів є несправедливими та суперечать принципу добросовісності.

Ураховуючи, що недійсність основного зобов`язання має наслідком недійсність правочину, укладеного на його забезпечення, визнання недійсними кредитних договорів № IFU0G100000357 та № IFU0G200000357 від 04 червня 2007 року, є підставою для визнання недійсними договору поруки № IFU0GK100000357/1 від 04 червня 2007 року та договору іпотеки від 05 червня 2007 року.

Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог,

ОСОБА_1 просив визнати недійсними кредитний договір № IFU0G100000357 від 04 червня 2007 року, кредитний договір № IFU0G200000357 від 04 червня 2007 року, договір поруки № IFU0GK100000357/1 від 04 червня 2007 року та договір іпотеки від 05 червня 2007 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від

30 серпня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № ІFU0G100000357 від

04 червня 2007 року у розмірі 20 133,22 дол. США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 435 078,88 грн, з яких: 19 025,00 дол. США - заборгованість по сумі виданого кредиту; 1 108,22 дол. США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 22 906,80 грн - неустойка, яка включає: 794,27 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання, 245,98 грн - штраф (фіксована частина), 21 866,54 грн - штраф (процентна складова).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні оспорюваних кредитних договорів сторони досягли згоди з усіх істотних їх умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі. ОСОБА_1 не заявляв про незрозумілість йому умов спірних кредитних договорів та у подальшому виконував їх, а тому відсутні підстави для визнання недійсними кредитних договорів, а також договорів поруки та іпотеки, укладених на їх забезпечення.

Починаючи з 15 лютого 2016 року ОСОБА_1 допустив прострочення повернення чергової частини позики, а тому з 16 березня 2016 року, відповідно до умов кредитного договору № ІFU0G100000357 від 04 червня

2007 року, у позивача виникло право вимоги дострокового повернення суми кредиту. Зважаючи на невиконання відповідачами зазначеної вимоги, а також часткове погашення позичальником заборгованості за договором (400,00 дол. США) у ході розгляду справи, суд першої інстанції вважав обгрунтованими вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, зі зменшенням комісії за користування кредитом та відсотків за користування кредитом на суму сплати, що здійснена позичальником у ході розгляду справи та не врахована у розрахунку заборгованості за кредитним договором № ІFU0G100000357.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скаргапредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , у якій заявник просив скасувати рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2017 року, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки не врахували, що оспорювані кредитні договори не містять відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не містять умов, які відповідно до пунктів 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від

10 травня 2007 року № 168, визнані обов`язковими, зокрема графіку платежів на погашення кредитної заборгованості, розрахунку сукупної вартості кредиту, та доказів письмового попередження позичальника про валютні ризики, які можуть мати місце під час виконання договору.

Положення спірних договорів про встановлення пені у розмірі 0,15 відсотків від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожен день прострочення, а також визначення винагороди банку у розмірі 0,20 відсотків від суми наданого кредиту щомісяця за обслуговування кредиту є несправедливими, оскільки призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін договору на шкоду споживачу. Відповідно до пункту 3.6 Правилнадання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо) або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Крім того, задовольняючи вимоги про стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованості зі сплати пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та суми штрафів, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором cуперечить положенням статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

У запереченнях (відзиві) на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на відсутність підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 Зазначило, що банк надав заявнику всю необхідну інформацію про умови кредитування у письмовому вигляді, наслідком чого стало підписання сторонами кредитних договорів. Відсутність підпису позичальника під наданою інформацією, не може свідчити про невиконання кредитодавцем такого обов`язку. Підтвердженням виконання банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є фактичне прийняття позичальником пропозиції до укладення вказаного договору та сплата на його виконання періодичних платежів. Крім того, умовами оспорюваних позивачем кредитних договорів передбачено один вид цивільно-правової відповідальності, оскільки сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань є разовою та розраховується за формулою, що включає в себе фіксовану та процентну частини. Визначений за згодою сторін у кредитних договорах розмір винагороди банку за надання фінансового інструменту є фіксованим і за своєю правовою природою є комісією направленою на усунення ризику правочину через невизначеність, пов'язану з величиною та терміном отримання доходу у майбутньому.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Рух справи у суді касаційної інстанції

18 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діютьпісля набрання чинностіцією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильнезастосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першоїабо апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не можевстановлювати або (та) вважатидоведеними обставини, що не буливстановлені в рішеннічи відкинуті ним, вирішуватипитання про достовірністьабо недостовірність того чиіншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлені судами обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що 04 червня 2007 року між ЗАТ

КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та

ОСОБА_1 укладено кредитний договір № IFU0G100000357, відповідно до якого позичальнику надано кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 21 600,00 дол. США на купівлю квартири, а також 4 860,00 дол. США - на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом 1,00 відсотка на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 відсотків від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,20 відсотків від суми виданого кредиту; відсотків за дострокове погашенням кредиту згідно пункту 3.11. вказаного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 6.2. вказаного договору, на строк до

04 червня 2027 року включно. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується у момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця у період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 283,55 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Того ж дня, між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ

КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір

№ IFU0G200000357, відповідно до якого позичальнику надано кредитні кошти у вигляді строкового кредиту у розмірі 5 400,00 дол. США на купівлю квартири, зі сплатою за користування кредитом 1,00 відсотка на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 відсотків від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати; відсотків за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2. договору, на строк до 04 червня 2027 року включно. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується у момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця у період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 70,89 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Пунктами 6.2 вищевказаних кредитних договорів передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами

№ IFU0G100000357 та № IFU0G200000357 від 04 червня 2007 року на загальну суму 31 860,00 дол. США, 04 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки № IFU0GK100000357/1, а 05 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та

ОСОБА_1 укладено іпотечний договір.

Відповідно до наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості за кредитним договором № IFU0G100000357 від 04 червня 2007 року, у зв'язку з порушенням умов кредитного договору станом на 31 липня 2015 року у

ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 21 610,68 дол. США, з яких: 19 025,00 дол. США - заборгованість за кредитом; 1 421,60 дол. США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 86,62 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 37,36 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором; штрафи: 11,57 дол. США - штраф (фіксована частина), 1 028,53 грн - штраф (процентна складова).

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України «Про захист прав споживачів».

За змістом частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції на дату укладення оспорюваних договорів, споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту, або якщо кредит видаватиметься частинам, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Орієнтовний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведено у частині третій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору (частини п'ять, шість статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Зокрема, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів». Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсними кредитних договорів № IFU0G100000357 та № IFU0G200000357 від 04 червня 2007 року, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, не звернув увагу, що умовами цих договорів передбачено сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 відсотків від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати, а також винагороди за проведення додаткового моніторингу в розмірі визначеному пунктами 6.2 цих договорів, та відсотків за дострокове погашення кредиту.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Суди першої та апеляційної інстанцій наведеного не врахували, залишивши невирішеним питання про відповідність статтям 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» окремих положень оспорюваних кредитних договорів.

Посилання заявника на те, що при укладення оспорюваних кредитних договорів ПАТ КБ «ПриватБанк» не було дотримано також пунктів 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 є неспроможними, оскільки зазначені Правила набрали чинності 05 червня 2007 року, тобто після укладення кредитних договорів № IFU0G100000357 та № IFU0G200000357 від 04 червня 2007 року.

Згідно з частиною першою статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права (у разі його порушення, невизнання або оспорювання) та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК Українипозовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необгрунтованості.

Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

ПАТ КБ «ПриватБанк» у ході розгляду справи судом першої інстанції було заявлено про застосування позовної давності до заявлених ОСОБА_1 вимог за зустрічним позовом, однак суди попередніх інстанцій не перевірили та не зробили висновку про наявність чи відсутність підстав для її застосування.

За невстановлених судами фактичних обставин щодо наявності підстав для визнання недійсними пунктів 6.2 кредитних договорів щодо сплати винагороди за здійснення банком додаткового моніторингу погашення кредиту по рахунку та пунктів 7.1 кредитних договорів у частині винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 відсотків від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати, висновки судів попередніх інстанцій про обгрунтованість розміру заборгованості позичальника за кредитним договором № ІFU0G100000357 від 04 червня 2007 року, є передчасними.

Крім того, суди не надали належної оцінки доводам заявника про безпідставне включення до суми погашення за кредитним договором № IFU0G100000357 від 04 червня 2007 року, комісії передбаченої пунктом 7.1 кредитного договору, на яку нараховувалися відсотки.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Системний аналіз наведеної норми права свідчить про те, що одночасне застосування штрафу і пені, які є одним видом цивільно-правової відповідальності, за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, суперечить положенням, закріпленим у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Суди попередніх інстанцій наведеного не врахували, оскільки стягуючи на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» на погашення заборгованості за кредитним договором № IFU0G100000357 від 04 червня 2007 року неустойку у загальному розмірі 22 906,80 грн, складовими якої є пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 794,27 грн, штраф (фіксована частина) у розмірі 245,98 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 21 866,54 грн не перевірили, за які порушення нараховано зазначені суми неустойки, та чи не є це подвійною відповідальністю за порушення одного і того самого зобов`язання.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з підпунктом першим частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи в суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним нового судового рішення.

Зважаючи на те, що апеляційний суд не усунув неповноту з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи, які зобов`язаний здійснити в силу наданих йому процесуальним законом повноважень, не надав належну оцінку усім наявним у справі та доводам та доказам, а відтак належно не перевірив наявність чи відсутність порушених прав сторін, оскаржуване рішення апеляційного суду не може вважатись законним та обгрунтованим, а тому в силу статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З огляду на висновок касаційного суду щодо результатів вирішення касаційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами розгляду спору по суті.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківського області від 15 серпня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик