ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7995/19 Справа № 205/8679/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Скрипник К. О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Маядо" на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Маядо" про зміну формулювання причин звільнення, дати звільнення, витребування трудової книжки, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маядо» про зміну формулювання причини звільнення, дати звільнення, витребування трудової книжки та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що наказом ТОВ «Маядо» від 18 липня

2016 року, про існування якого йому стало відомо від співробітників Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України, куди він звертався за довідкою про заробітну плату, його було звільнено з посади менеджера з продажу за прогул без поважних причин на підставі пункту 4

статті 40 КЗпП України. Позивач зазначав, що 04 липня 2016 року він звертався до ТОВ «Маядо» із заявою про звільнення його із займаної посади за власним бажанням, у прийнятті вказаної заяви йому було відмовлено, у зв`язку з чим він направив її поштою. Вказана заява була отримана ТОВ «Маядо», що підтверджується рекомендованим повідомленням. Крім того, позивач зазначив, що до 19 липня 2016 року перебував на стаціонарному лікуванні у Дніпропетровській міській лікарні № 5, а потім на амбулаторному лікуванні до 23 липня 2016 року. Вважав, що не допускав порушень трудового законодавства й прогулів не вчиняв, а заявляв про намір припинити трудовий договір за власним бажанням, подавши відповідну заяву керівнику відповідача.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати формулювання причини його звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогул - неправильною та змінити формулювання звільнення, вказавши формулювання звільнення - за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України; зобов`язати ТОВ «Маядо» змінити дату його звільнення, з 18 липня 2016 року, на фактичний день видачі трудової книжки; зобов`язати ТОВ «Маядо» видати трудову книжку; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 15 273,83 грн з коригуванням на момент прийняття рішення; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 20 000 грн..

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: визнано формулювання причини звільнення ОСОБА_1 за прогул

без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України

неправильною та змінено формулювання звільнення ОСОБА_1 вказавши формулювання звільнення - за власним бажанням

за статтею 38 КЗпП України. Зобов`язано ТОВ «Маядо» змінити дату звільнення ОСОБА_1 з 18 липня 2016 року на 04 липня 2016 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що звільнення працівника

з підстав не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне

за собою поновлення порушених прав працівника. Також суд зазначив, що ТОВ «Маядо» в наказі про звільнення ОСОБА_1 неправильно вказано пункт закону, на підставі якого звільнений ОСОБА_1 Оскільки стаття 40 КЗпП України складається з трьох частин та підпунктів, у наказі про звільнення ОСОБА_1 зазначений тільки пункт 4 статті 40 КЗпП України, а частина

не зазначена, тому формулювання причини звільнення ОСОБА_1

за прогул без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України є неправильним та таким, що підлягає зміні - за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Вимоги позивача про зміну дати його звільнення є обґрунтованими. При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 20 000 грн згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, суд виходив з недоведеності вказаних вимог.

В апеляційній скарзі товариства з обмеженою відповідальністю "Маядо" посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило вказане рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог позивача та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не надавав Товариству жодної заяви про звільнення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін, з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що його звільнення з підстав не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. ТОВ «Маядо» в наказі про звільнення ОСОБА_1 неправильно вказало пункт закону, на підставі якого звільнений ОСОБА_1 , оскільки ст. 40 КЗпП України складається з трьох частин та підпунктів, а у наказі про звільнення зазначений тільки п. 4 ст.40 КЗпП України, а частина

не зазначена, тому формулювання причини звільнення є неправильним та таким, що підлягає зміні - за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що наказом ТОВ «Маядо» від 01 липня 2013 року № 81-к ОСОБА_1 прийнято на посаду менеджера з продажу з 01 липня 2013 року з випробувальним терміном один місяць та розміром заробітної плати відповідно до штатного розпису.

Наказом ТОВ «Маядо» від 18 липня 2016 року № 46-к звільнено ОСОБА_1 з посади менеджера з продажу з 18 липня 2016 року

за прогул без поважних причин, відповідно до п. 4 ста. 40 КЗпП України.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказав

на незаконність його звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України, оскільки він подавав заяву про звільнення за згодою сторін, а тому

ТОВ «Маядо» безпідставно не виконало вимоги його заяви.

Встановлено, що з вказаним наказом ОСОБА_1 не ознайомлений.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогулом є відсутність працівника на роботі більше трьох годин без поважних причин, тому суд, з`ясовуючи законність звільнення працівника на підставі п.4 ч.1ст.40 КЗпП України, повинен встановити причини відсутності працівника на робочому місці та їх поважність.

Отже, законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, тому суд вирішує питання про поважність причин відсутності працівника на роботі виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь-які докази з числа передбачених ст. 57 ЦПК України. При цьому відсутність працівника за станом здоров`я може підтверджуватися не лише лікарняним листком, а й довідкою медичної установи, а також показаннями свідків чи іншими доказами.

За змістом ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Письмове повідомлення про звільнення оформлюється заявою. Звільнення працівників оформлюється наказом чи розпорядженням роботодавця.

Підставою для видання такого наказу є відповідна заява працівника, а за потреби й інші документи.

Так, допитаний в судовому засіданні суду перешої інстанції свідок ОСОБА_2 , який працює комерційним директором ТОВ «Маядо», повідомив, що на залізничному вокзалі зустрів ОСОБА_1 , який повідомив про намір звільнитися з підприємства та підготував відповідну заяву, яку хотів щоб директор підписав на вокзалі. Однак, свідок відмовився та повідомив, що потрібно їхати до офісу, однак позивач до офісу не приїхав та на телефонні дзвінки не відповідав.

Свідок ОСОБА_3 , який працює на підприємстві менеджером з продажу, вказав, що 04 липня 2016 року на вокзалі зустрів ОСОБА_1 , який повідомив, що приніс документи, свідок зазначив, що буде їхати в офіс, однак після приїзду, з`ясувалося, що ОСОБА_1 в офісі не має, і до офісу він так і не приїхав.

Відповідно до Листка непрацездатності, виданого КЗ «Дніпропетровська міська лікарня № 5» Дніпропетровської обласної ради, в період 05.07.2016 року по 18.07.2016 року позивач перебував на лікарняному.

14.07.2016 року позивач повторно направив заяву про звільнення за власним бажанням, в зв`язку з неможливістю продовжувати роботу, що обумовлено перебуванням у лікарні на стаціонарному лікуванні з 04.07.2016 року, довідку зобов`язався надати пізніше та просив копію наказу про звільнення та трудову книжку направити поштою, вказана заява отримана підприємством, що підтверджується поштовим повідомленням.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Трудове законодавство не тільки визначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

З наданих Актів: № 1 від 04.07.2016 року, № 2 від 05.07.2016 року; № 3 від 11.07.2016 року; № 4 від 05.07.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 менеджер з продажу був відсутній на роботі 04.07.2016 року та 05.07.2016 року протягом всього дня.

При цьому, суд першої інстанції вірно не взяв їх до уваги, оскільки виходячи з пояснень свідків, робота менеджера пов`язана з постійними роз`їздами, та не надано табелів обліку робочого часу та посадову інструкцію менеджера з продажу, для з`ясування відсутності позивача на робочому місці.

Згідно ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Встановивши, що формулювання причини звільнення ОСОБА_1 за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України є неправильним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що підлягає зміні формулювання підстави звільнення, а саме, - за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, оскільки ТОВ «Маядо» в наказі про звільнення ОСОБА_1 неправильно вказало пункт закону, на підставі якого останнього було звільнено. В зв`язку із цим, вимоги позивача про зміну дати його звільнення з 18 липня 2016 року на 04 липня 2016 року також є обґрунтованими.

Законність рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 колегією суддів не перевіряється, оскільки не є предметом апеляційного оскарження.

Доводи апелянта в скарзі про те, що позивачем не було надано жодної заяви про звільнення, а тому його правильно було звільнено за прогул, - колегія суддів вважає необґрунтованими, безпідставними та такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення, оскільки вказані твердження спростовуються матеріалами справи, а саме наявними заявами позивача з проханням про звільнення та поштовими повідомленнями про їх отримання товариством. (а.с. 10, 14 )

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

Рішення в оскаржуваній частині як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Маядо" - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко