ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8354/19 Справа № 204/107/19 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Дніпрофінансгруп" на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" про визнання виселення незаконним, вселення та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" (далі - ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп") про визнання виселення незаконним, вселення та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, мотивуючи його тим, 25 червня 2007 року між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (далі - АКІБ «Укрсиббанк») було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого банк надав йому кредитні кошти у розмірі 77.500 доларів США, того ж дня між ним, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з однієї сторони, та АКІБ «Укрсиббанк», з іншої сторони, було укладено договір іпотеки №0/1, за яким іпотекодавці передали в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована у АДРЕСА_2 . Даною іпотекою в повному обсязі забезпечується виконання усіх грошових зобов`язань за кредитним договором №0 від 25 червня 2007 року.

Вказував, що 08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк», який є правонаступником АКІБ «Укрсиббанк», та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, проте про даний договір він не був повідомлений і дізнався про нього лише у 2015 році, а 14 вересня 2018 року було проведено прилюдні торги з реалізації права вимоги за кредитним договором №0 від 25 червня 2007 року, укладеного між ним та АТ «Укрсиббанк». 02 листопада 2018 року він отримав лист про те, що між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було укладено договір №766/К купівлі-продажу майнових прав, за яким первісний кредитор/продавець 25 вересня 2018 року відступив, шляхом продажу новому кредитору/продавцю, права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №0 від 26 червня 2007 року.

Зазначав, що 06 листопада 2018 року ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп", посилаючись на те, що вони є власниками квартири, його та членів його родини, протиправно, насильницькими діями, примусово виселили з квартири, в якій вони мешкали та в якій зареєстровані, чим завдали моральної та матеріальної шкоди, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати дії ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» щодо його виселення з квартири АДРЕСА_2 від 29 жовтня 2018 року незаконними; застосувати наслідки визнання виселення незаконним та вселити його до квартири АДРЕСА_2 ; стягнути з ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на його користь у якості відшкодування майнової шкоди, завданої незаконними діями відповідача по виселенню, 200.000 грн., а також в якості відшкодування моральної шкоди 50.000 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконними дії ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» щодо виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 . Вселено ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_2 . Стягнуто з ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 30.000 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та постановити нове рішення у відповідній частині, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку про часткове задоволення позову, оскільки вони є власниками спірної квартири, а позивачем взагалі не доведено їх протиправних дій.

09 вересня 2019 року позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначав, що проти нього та його родини були застосовані насильницькі дії, які полягли в незаконному виселенні з квартири.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що 25 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті у доларах США в розмірі 77.500 доларів США зі сплатою 13,5 відсотків річних за користування кредитом, на строк не пізніше, ніж до 24 червня 2016 року (а.с.16-17).

З метою забезпечення виконання усіх грошових зобов`язань за кредитним договором №0 від 25 червня 2007 року та за кредитним договором №0 від 25 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», як іпотекодержателем, та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , як іпотекодавцями, було укладено договір іпотеки №0/1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В., зареєстрований в реєстрі за №6274, відповідно до умов якого іпотекодавці передали в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 71,4 кв.м, житловою площею 38,7 кв.м (а.с. 14-15).

При цьому, квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого КЖЕП «Південне» 20 грудня 2006 року згідно з розпорядженням (наказом) №440-06 від 20 грудня 2006 року (а.с. 27).

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк», який є правонаступником АКІБ «Укрсиббанк», як продавцем, та ПАТ «Дельта Банк», як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно якого ПАТ «Укрсиббанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №0 від 25 червня 2007 року.

Позивач ОСОБА_1 визнав факт того, що зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором виконував неналежним чином, у зв`язку з чим у останнього виникла прострочена заборгованість за кредитним договором

У липні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» зверталось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність та виселення.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» було відмовлено (а.с. 21-22).

25 вересня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк», як продавцем, та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», як покупцем, було укладено договір №766/К купівлі-продажу майнових прав, згідно якого продавець відступив, шляхом продажу покупцю, права вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами та/або на інших підставах наведених у додатку №1 до цього договору, в тому числі і до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №0 від 25 червня 2007 року (а.с.29).

Листом за вих.№657012 від 26 вересня 2018 року ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» повідомили ОСОБА_1 про те, що 25 вересня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк», як первісним кредитором/продавцем, та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», як новим кредитором/покупцем, було укладено договір №766/К купівлі-продажу майнових прав, згідно якого первісний кредитор/продавець відступив шляхом продажу новому кредитору/покупцю права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №0 від 25 червня 2007 року (а.с. 18). У вказаному листі ОСОБА_1 було також повідомлено про те, що з усіх питань, в тому числі щодо внесення відповідних змін до вищевказаного кредитного договору, необхідно звертатись до нового кредитора/покупця.

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №143717423 від 01 листопада 2018 року вбачається, що 29 жовтня 2018 року реєстратором Дніпровської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Бутюгіною Є.С. право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (а.с. 20).

Підставою виникнення у ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» права власності у вказаному витягу зазначено: договір відступлення права вимоги від 25 вересня 2018 року реєстраційний номер 985, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В., та договір іпотеки від 25 червня 2007 року реєстраційний номер 6274, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В.

06 листопада 2018 року позивача та членів його родини насильницькими діями примусово виселили з квартири.

З цього приводу позивач ОСОБА_1 звернувся до Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку з чим 07 листопада 2018 року було відкрито кримінальне провадження №0001899 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Постановою слідчого СВ Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Чеченко С.О. від 17 листопада 2018 року кримінальне провадження №0001899, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 листопада 2018 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, було закрите у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.74). З вказаної постанови вбачається, що підставою для закриття кримінального провадження стало те, що в ході проведення досудового розслідування було отримано належну документацію, з якої вбачається отримання правонаступництва компанією «Дніпрофінансгруп» та встановлено, що право власності на об`єкт нерухомості перереєстровано за невиконання договору кредиту між фінансовою установою та фізичною особою, інші спори з вказаного приводу потрібно вирішувати в рамках цивільного судочинства.

Разом з цим, з вищевказаної постанови слідчого вбачається також, що проведеним досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №0001899 встановлено, що приблизно о 10.30 годин 06 листопада 2018 року група невстановлених осіб, знаходячись в АДРЕСА_2 , шляхом пошкодження вхідних дверей, проникли всередину вищевказаної квартири та спакувавши особисті речі і документи, викинули їх на вулицю, після чого з вказаного місця зникли.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості в задоволеній частині.

Колегія суддів погоджується з висновком суду у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текст статті 109 викладено у нові редакції.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).

За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідача.

Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Колегія суддів звертає увагу на те, що виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги відповідача стосовно недоведеності заявлених позивачем вимог спростовуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги стосовно тог, що частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 суд фактично розглянув питання щодо правомірності підстав набуття відповідачем права власності на предмет іпотеки, є хибними.

Інші твердження апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v.UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Дніпрофінансгруп" залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.