КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 752/14332/19

провадження № 22-ц/824/12613/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградової А.І.

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Микола Олександрович

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косенка Миколи Олександровича

на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 22 липня 2019 року у складі судді Чередніченко Н.П.

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косенка Миколи Олександровича про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію та відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Косенка М.О. про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію та відшкодування шкоди, в якому просили підтвердити факт незаконності рішення про державну реєстрацію прав №29786958 від 27 травня 2016 року, встановлений Міністерством юстиції України і стягнути з відповідача майнову та моральну шкоду у розмірі 8 879 000 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 липня 2019 року відкрито провадження у справі.

Не погоджуючись з указаною ухвалою, 12 серпня2019 року Косенко М.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу з підстав порушення судом правил підсудності та направити справу для розгляду до Печерського районного суду м. Києва відповідно до встановленої підсудності.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що заявлені позивачами вимоги не є вимогами, що виникають з приводу нерухомого майна, а отже, на думку відповідача, позов мав би бути пред`явлений за місцезнаходженням Косенка М.О. , а саме, за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться у Печерському районі м. Києва.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність розглядати справу за правилами виключної підсудності, оскільки позов жодним чином не пов`язаний з нерухомим майном, а стосується реєстраційної дії щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка була вчинена відповідачем, як державним реєстратором.

Ураховуючи викладене, уважає, що справа має розглядатися за загальним правилом підсудності, тобто за місцезнаходженням відповідача, та підсудна Печерському районному суду м. Києва.

06 вересня 2019 року до апеляційного суду надійшов відзив позивачів на апеляційну скаргу, в якому останні просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки уважають, що відповідачем не доведено порушення позивачами територіальної підсудності при зверненні до суду з позовною заявою.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, своїх представників не направили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відкриття провадження, суд керувався статтями 19, 175-177, 187, 189, ЦПК України та виходив з того, що позовна заява подана з додержанням вимог статей 175-177 ЦПК України, віднесена до предметної, суб`єктної, інстанційної та територіальної юрисдикції Голосіївського районного суду м. Києва.

Проте, колегія з таким висновком місцевого суду не погоджується з огляду на наступне.

Статтею 263 ЦПК України установлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Разом з тим, ухвала суду не відповідає указаним нормам, що, відповідно до статті 380 ЦПК України, є підставою для скасування ухвали суду та прийняття постанови про направлення справи на розгляд до суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

За загальним правилом, якщо інше не встановлено ЦПК України, у відповідності до частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування.

Разом з тим, статтею 30 ЦПК України передбачені категорії справ, для яких встановлено виключну підсудність.

За правилом частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 41, 42 постанови від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» надав судам роз`яснення, де зазначив, що перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, які виникають щодо нерухомого майна (частина перша статті 30 ЦПК України). Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Зі змісту позовної заяви убачається, що 27 травня 2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М.О. було здійснено реєстрацію переходу права власності нерухомого майна (рішення про державну реєстрацію прав №29786958), а саме, квартири АДРЕСА_3 .

Згідно заявлених позивачами вимог, предметом спору у даній справі є підтвердження факту незаконності рішення про державну реєстрацію прав і стягнення майнової та моральної шкоди.

При цьому, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не заявлялося будь-яких вимог щодо вирішення спору з приводу самої нерухомості.

Таким чином, виходячи з того, що спір у справі, що переглядається, виник з приводу вчинення відповідачем, як державним реєстратором, реєстраційної дії та стягнення матеріальної та моральної шкоди, і не стосується безпосередньо нерухомого майна, вказані у позовній заяві вимоги підлягають розгляду згідно норм статті 27 ЦПК України, тобто за загальним правилом визначення підсудності.

З матеріалів справи убачається, що місцезнаходженням відповідача є: АДРЕСА_4 , що за адміністративно-територіальним поділом відноситься до Печерського району м. Києва.

Отже, зважаючи на те, що вимоги позовної заяви не стосуються безпосередньо нерухомого майна, а зводяться до незгоди позивачів з вчиненою відповідачем, як державним реєстратором, реєстраційної дії, колегія суддів доходить висновку, що вказані у позовній заяві вимоги підлягають розгляду відповідно до положень статті 27 ЦПК України, тобто за місцезнаходженням відповідача.

Згідно частини третьої статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина перша статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. У доктрині Європейського суду з прав людини та його практиці «право на суд» передбачено, зокрема, що особа повинна мати доступ до незалежного, неупередженого та компетентного суду.

У своєму рішенні в справі «Голдер проти Сполученого Королівства», 1975 року суд відзначив: «Було б неприйнятним, на думку Суду, якби ч. 1 ст. 6 детально визначала процесуальні гарантії сторонам у судовому провадженні, не забезпечивши, насамперед, того, без чого користування такими гарантіями було б неможливим, а саме: доступу до суду. Характеристики "справедливості, публічності та оперативності судового провадження були б марними за відсутності судового провадження». Тож право на доступ до правосуддя має дуже важливе значення і без сумніву його необхідно вважати засадою.

Частинами першою та другою статті 32 ЦПК України передбачено, що спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 ЦПК України, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Статтею 380 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу про відкриття провадження у справі та приймає постанову про направлення справи на розгляд до суду першої інстанції за встановленою підсудністю, якщо таку ухвалу прийнято судом із порушенням правил підсудності.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для розгляду до Печерського районного суду м. Києва за встановленою підсудністю.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 380, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н ОВ И В :

Апеляційну скаргу відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косенка Миколи Олександровича- задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 22 липня 2019 року - скасувати, справу направити для розгляду до Печерського районного суду міста Києва за встановленою підсудністю.

Постанова набираєзаконної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Повне судове рішення складено 25 вересня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай