КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/3958/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 червня 2019 року у складі судді Зінченка О.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області, державної виконавчої служби Обухівського району про скасування рішень та витребування земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області, державної виконавчої служби Обухівського району (надалі - ДВС Обухівського району) про скасування рішень та витребування земельної ділянки.

Зазначав, що є власником земельної ділянки площею 0,2500 га, що передана йому у власність рішенням Григорівської сільської ради від 18 січня 1994 року. Вказував, що частину належної йому земельної ділянки захопила відповідач ОСОБА_2 , яка отримала дозвіл сільської ради на оформлення права власності та отримала державний акт на землю.

В обґрунтування позивач також зазначав, що рішенням Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області № 12-10 від 19 лютого 2002 року самовільно зменшено його земельну ділянку з 0,25 га до 0,23 га. Крім того, рішенням суду було скасовано рішення № 12-2 виконкому Григорівської сільської ради від 02 березня 2001 року в частині відміни рішення виконкому від 18 січня 1994 року «Про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки у приватну власність розміром 0,50 га., рішення суду набрало законної сили та 09 грудня 2010 року рішенням № 40 Григорівська сільська рада вирішила скасувати рішення № 12-2 виконкому Григорівської сільської ради від 02 березня 2001 року.

Посилаючись на те, що земельна ділянка повинна повернутися у власність позивача, однак дане питання до цього часу не вирішене, позивач просив:

зобов`язати державну виконавчу службу Обухівського району виконати рішення суду і повернути йому земельну ділянку біля будинку,

зобов`язати сільську раду передати документи в Держземвідділ для приватизації та одержання свідоцтва на право власності та кадастровий номер,

скасувати самовільні рішення Григорівської сільської ради, Державний акт і кадастровий номер на ім`я ОСОБА_2 .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 червня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, суд не вирішив спір, який існує більш як 20 років, пов`язаний з захопленням належної позивачу частини земельної ділянки сусідами ОСОБА_4 , за рахунок чого його земельна ділянка незаконно була зменшена з 0,25га до 0,23 га.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які просили апеляційну скаргу відхилити, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час учинення окремих процесуальних дій, розгляду й вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст.13), прав і свобод людини та громадянина судом (ч.1 ст.55).

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами й за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з підстав його недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, враховуючи наступне.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням виконкому Григорівської сільської ради Обухівського району від 18 січня 1994 року ОСОБА_1 передано у приватну власність дві земельні ділянки для обслуговування будинку, а також для ведення особистого селянського господарства площею 0,25 га кожна, без зазначення їх місця розташування чи адреси (а.с.7).

Дане рішення від 18 січня 1994 року було скасоване рішенням виконкому Григорівської сільради від 02 березня 2001 року, яке у свою чергу було скасоване рішенням сільради від 09 грудня 2010 року відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської обл. від 21 липня 2010 року (а.с.10,11).

Зі справи убачається, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 13 жовтня 2010 року Обухівським районним судом Київської обл. у справі про скасування рішення 12-2 виконкому Григорівської сільради від 02 березня 2001року в частині відміни рішення виконкому від 18 січня 1994 року про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки у приватну власність розміром 0,5 га, закінчено у зв`язку з виконанням його органом влади у повному обсязі (а.с.12,15).

Також встановлено, що рішенням виконкому Григорівської сільської ради від 19 лютого 2002 року, яке не змінено і не скасовано, ОСОБА_1 передано у власність дві земельні ділянки: площею 0,2363 га по АДРЕСА_1 для обслуговування будинку та площею 0,2500 га по АДРЕСА_2 для ведення особистого селянського господарства (а.с.82).

Встановлено, що технічну документацію на присадибну ділянку по АДРЕСА_1 позивач не виготовляв, державний акт на право власності не отримував.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 15871269 від 08 січня 2014 року, власником сусідської земельної ділянки площею 0,1789 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_3 є ОСОБА_2 , підставою виникнення права власності є свідоцтво про право на спадщину 1-2856, видане 04 грудня 2012 року Державним нотаріусом Обухівської районної державної нотаріальної контори Клименко О.П. (а.с.75).

Зі справи убачається, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03 грудня 2003 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 06 лютого 2004 року та ухвалою Верховного суду України від 13 квітня 2006 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про відновлення порушеної межі суміжного землекористування та усунення порушень правил добросусідства (а.с.50-51).

Крім того, постановою Обухівського районного суду Київської області від 20 червня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2012 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Григорівської сільської ради, ОСОБА_2 на бездіяльність голови Григорівської сільської ради Обухівського району Бранця М.І. та зобов`язання розглянути подані до сільської ради заяви (а.с.57-58).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 червня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Григорівської сільської ради Обухівського району Київської області, третя особа: Управління Держкомзему в Обухівському районі, про визнання недійсним рішення, визнання недійсним державного акту відмовлено в повному обсязі. Рішення суду набрало законної сили (а.с.53-56).

Твердження ОСОБА_6 про самовільне захоплення частини його земельної ділянки сусідами ОСОБА_4 , які протягом 80-х років збудували на належній йому частині земельної ділянки, пл.0,0137 га літню кухню, сарай, гараж, внаслідок чого загальна площа присадибної ділянки була зменшена з 0,25 га до 0,2363 га, незаконно, а тому підлягає поверненню, колегія суддів визнає необґрунтованими, такими, що не заслуговують на увагу.

Так, згідно будівельного паспорту на земельну ділянку під будівництво житлового будинку ОСОБА_1 в с. Гусачівка, який містить план забудови садиби, затвердженої архітектором Обухівського району 28 серпня 1967 року, площа присадибної ділянки позивача становила 1200 кв.м. й відстань від будинку позивача до земельної ділянки, якою нині володіє відповідач, становила 3 метри (а.с.80,81).

Відповідно до акту, затвердженого архітектором Обухівського району 28 серпня 1967 року, присадибну земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку, площею 1200 кв.м. було виділено ОСОБА_1 в натурі, а також встановлені межі земельної ділянки (а.с.17).

Посилання ОСОБА_1 на те, що фактично за наслідками забудови до межі ним було залишено не три, а шість метрів, й саме на цій ділянці було незаконно зведено відповідач разом з покійним чоловіком самовільні побудови, носять голослівний характер і нічим не підтверджені.

Разом з тим, з долученого до справи топоплану, затвердженого начальником відділу містобудування та архітектури 31 липня 2001 року, убачається, що відстань від будинку ОСОБА_1 до сусідської межі фактично становить 4 метри (а.с.70).

Матеріалами справи не доведено порушення прав ОСОБА_1 діями ОСОБА_2 .

При цьому, колегія суддів враховує висновки, які містяться у чисельних судових рішеннях.

Так, в ухвалі апеляційного суду Київської обл. від 07 лютого 2013 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської обл. від 12 листопада 2012 року, відмовлено у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самовільного зайняття земельної ділянки, визнання недійсним правочину, встановлено відсутність порушень прав позивача.

Матеріалами справи доведено, що спір між ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 існував тривалий час між позивачем та чоловіком відповідача ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а після його смерті - з ОСОБА_2 й з 2001 року був предметом розгляду органами влади та узгоджувальними комісіями сільради, виконкомом сільради та самою сільрадою, відділом Держкомзему в Обухівському районі,прокуратурою, якими встановлено, що ОСОБА_5 не порушував межі ділянки позивача (а.с.46-49).

Рішенням Обухівського районного суду Київської обл. від 03 грудня 2003 року, залишеному без змін ухвалою апеляційного суду Київської обл. від 06 лютого 2004 року та ухвалою Верховного Суду України від 13 квітня 2006 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про відновлення меж земельної ділянки, встановлено, що вказаних меж відповідач ОСОБА_5 не порушував (а.с.50-52).

За недоведеністю вимог рішенням Обухівського районного суду Київської обл. від 12 листопада 2012 року відмовлено ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 про встановлення факту самовільного зайняття земельної ділянки, визнання недійсним правочину й рішенням того ж суду від 10 червня 2013 року відмовлено у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Григорівської сільської ради про визнання недійсним рішення, визнання недійсним акту - за безпідставністю (а.с.44,45, 53,54).

Положенням ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Матеріалами справи безспірно доведено виділення позивачу у користування земельної ділянки, пл. 0,12га, на якій ним зведено садибу, в той час як технічну документацію на збільшену площу присадибної ділянки ОСОБА_1 не виготовляв (а.с.80,81).

З пояснень колишнього голови Григорівської сільської ради ОСОБА_7 . убачається, що рішення сільської ради про виділ у власність позивача присадибної земельної ділянки, пл.0,25га, було прийнято у відсутність належних доказів існування земельної ділянки такою площі. Провівши фактичний обмір всіх суміжних земельних ділянок, виконком сільради 19 лютого 2002 року установив, що позивач фактично користується земельною ділянкою, пл. 0,2363 га у зв`язку з чим було прийнято рішення про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, яка реально перебуває у його користуванні.

Встановлено, що рішенням Григорівської сільської ради від 18 січня 1994 року ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку, пл.0,25га для обслуговування житлового будинку, проте технічна документація, яка б підтверджувала вказані обставини, відсутня, а з урахуванням обміру всіх суміжних ділянок, було встановлено фактичну її площу - 0,2363га й саме реально існуючу площу присадибної ділянки було передано у власність позивача рішенням сільради від 19 лютого 2002 року.

Зміст заявлених по справі вимог зводиться до визнання незаконними рішень сільради, що слугували передачі у власність покійному ОСОБА_5 земельної ділянки, пл. 0,1789га, яка межує з земельною ділянкою позивача з посиланням на те, що частина його земельної ділянки захоплена сусідами ОСОБА_4 .

Між тим, колегія суддів черговий раз звертає увагу на наявність долучених до справи чисельних рішень судових органів, якими не встановлено порушення прав позивача діями покійного чоловіка відповідача та самої ОСОБА_2 , а також враховує відсутність складеної ОСОБА_1 щодо присадибної земельної ділянки, пл. 0,25га технічної документації із землеустрою у відповідності до вимог земельного Кодексу України, яка б давала можливість виявити порушення прав позивача суміжними землекористувачами.

До справи долучено лише докази відведення ОСОБА_1 в натурі (на місцевості) земельної ділянки, пл.0,12га для будівництва індивідуального житлового будинку (а.с.17).

Нині діючим законодавством саме на зацікавлену в приватизації земельної ділянки особу, а не орган державної влади, покладається обов`язок у складенні документації, яка б надавала підстави до набуття земельної ділянки у власність та їх спрямуванні до відповідних органів, а тому є такими, що не узгоджуються з вимогами закону посилання позивача про зобов`язання сільради передати до Держкомзему документи на приватизацію ОСОБА_1 земельної ділянки. Постанова КМ № 844 від 05 серпня 2009 року зі змінами й доповненнями, на яку посилається позивач, втратила чинність згідно постанови КМ № 3 від 13 січня 2016 року.

Згідно із статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Положеннями частин першої, шостої статті 118 ЗК України встановлено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Отже, положеннями нині діючого земельного законодавства чітко визначено порядок та підстави набуття земельних ділянок у власність чи користування.

Твердження апеляційної скарги про те, що постановленим судовим рішенням не вирішено спір по суті, остільки не виконано рішення суду та сільради від 18 січня 1994 року про передачу йому у власність присадибної земельної ділянки, пл. 0,25га, - безпідставні.

Як свідчать матеріали справи, рішення Обухівського районного суду Київської обл. від 21 липня 2010 року виконано, скасовано рішення виконкому Григорівської сільської ради від 02 березня 2001 року в частині відміни рішення виконкому від 18 січня 1994 року щодо передачі ОСОБА_1 земельної ділянки у приватну власність, розміром 0,50га. (а.с.7,11,12).

Разом з тим, матеріалами справи доведено, що рішенням Григорівської сільської ради від 18 січня 1994 року ОСОБА_1 передано у приватну власність присадибну ділянку, пл.0,25га, у відсутність доказів встановлення меж земельної ділянки в натурі саме такою площею й реального її існування саме такого розміру, у зв`язку з чим рішенням виконкому Григорівської сільської ради від 19 лютого 2002 року фактично уточнено попереднє рішення й передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку, пл. 0,2363га, (а.с.9), розмір якої встановлений за результатами обміру всіх земельних ділянок, суміжних з присадибною ділянкою позивача.

Окрім цього, як убачається з матеріалів справи, на підставі заяви ОСОБА_1 , рішенням Григорівської сільської ради № 145 від 15 квітня 2011 року позивачу надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки, яка є в натурі (а.с.73).

З урахуванням зазначеного, а також матеріалів справи у їх відсутність, колегія суддів визнає обґрунтованими висновки районного суду про відсутність правових підстав до задоволення позову.

Матеріалами справи не доведено порушень земельних прав позивача прийнятими органом влади рішеннями щодо земельної ділянки, яку набуто у власність покійним чоловіком ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, пл. 0,1789 га, виданого рішенням Григорівської сільської ради № 9 від 09 червня 2007 року, та яку успадкувала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 грудня 2012 року (а.с.74,75,79).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, безпідставними, такими, що матеріалами справи не підтверджені й висновків суду про відмову у позові не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням положень матеріального й процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: