Справа № 758/7879/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2019 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Добривечір А.О., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Київпассервіс», про захист прав споживача, визнання дій протиправними та стягнення матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2018 року ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київпассервіс» (надалі за текстом - відповідач) та просив визнати: дії відповідача такими, що порушують його права, як споживача послуг, відносно включення на автостанції «Автовокзал Київ» (м. Київ, пр-т. Науки, Ѕ) до вартості квитка автостанційного збору у розмірі 30 гривень 34 копійки, протиправними; зобов`язати відповідача припинити включення на автостанції «Автовокзал Київ» за адресою: м. Київ, пр-т. Науки, Ѕ до вартості квитка автостанційний збір; стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у розмірі 30 гривень 34 копійки. В обґрунтування позивних вимог посилається на те, що 01 травня 2018 року за придбаний ним в касі автовокзалу квиток позивач сплатив касиру 198 гривень 48 копійки, що підтверджується копією фіскального чеку №278173, при цьому, до вартості квитка відповідачем включено автостанційний збір у розмірі 30 гривень 34 копійки. позивач посилається на норми Законів України «Про захист прав споживачів», «Про автомобільний транспорт» та Порядок регулювання діяльності автостанцій, затверджений Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України 27 вересня 2010 року № 700 (надалі за текстом - Порядок), згідно з пунктом 1.3 якого, умовою функціонування автостанції як суб`єкта надання автостанційних послуг є наявність свідоцтва про атестацію. Під час придбання квитка в касі автостанції позивачу нічого не було відомо про відсутність у відповідача свідоцтва про атестацію автостанції «Автовокзал Київ» за адресою: м. Київ, пр-т. Науки, Ѕ. Ознайомившись із загальнодоступною інформацією, яка розміщена на офіційному сайті Державної служби України з безпеки на транспорті (надалі за текстом - Укртрансбезпека), позивачу стало відомо, що автостанція «Автовокзал Київ», де відповідач здійснює господарську діяльність, не внесений до реєстру атестованих автостанцій. Вважає, що відповідач не маючи свідоцтва про атестацію, незаконно здійснює господарську діяльність на автостанції «Автовокзал Київ», незаконно включає до вартості квитка автостанційний збір та стягує автостанційний збір з пасажирів, які купують квитки на автостанції. Таким чином, позивач вважає, що відповідач порушив його права як споживача, не забезпечивши його необхідною доступною та своєчасною інформацією про відсутність у відповідача свідоцтва про атестацію автостанції «Автовокзал Київ» та визначивши неналежним чином ціну продукції у розумінні пункту 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, включивши до вартості квитка, придбаного позивачем, автостанційний збір у розмірі 30 гривень 34 копійки за умови відсутності у відповідача свідоцтва про атестацію автостанції «Автовокзал Київ» за адресою: м. Київ, пр-т. Науки, Ѕ, у зв`язку з чим, звернувся до суду за захистом порушених прав.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу від 15 червня 2018 року матеріали позовної заяви відповідача передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Гребенюку В.В.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 18 червня 2018 року позовну заяву відповідача залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

01 серпня 2018 року судом через канцелярію отримано заяву позивача про усунення недоліків.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 06 серпня 2018 року провадження у справі відкрито та призначено підготовче судове засідання на 03 жовтня 2018 року.

24 вересня 2018 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого, останній просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

13 вересня 2019 року судом отримано клопотання позивача та заяву відповідача про розгляд справи без їх участі (а.с. 109, 110).

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Як встановлено судом, 01 травня 2018 року позивач в касі автостанції «Автовокзал Київ» за адресою: м. Київ, пр-т. Науки, Ѕ, придбав квиток, сплативши касиру 198 гривень 48 копійки, до вартості якого включено автостанційний збір у розмірі 30 гривень 34 копійки, що підтверджується копією фіскального чеку № 278173 (а. с. 4), що не заперечувалось сторонами.

20 вересня 2017 року відповідачем укладено з ТОВ «Бершадське автотранспортне підприємство 10527», як перевізником, яким було здійснено перевезення позивача до пункту призначення, договір №132-17т про надання послуг (а. с. 32 -35).

ТОВ «Бершадське автотранспортне підприємство 10527» щоденно здійснює діяльність з перевезення пасажирів на автобусному маршруті «Київ-Бершадь», рейси 385/386, строком з 14 липня 2016 року по 13 липня 2021 року.

Згідно з розкладом руху автобусів на маршруті «Київ-Бершадь», затверджений головою Укртрансбезпеки від 13 липня 2016 року, автобусний маршрут за рейсом 385 проходить від автостанції «Автовокзал Київ» до до автостанції «Бершадська» із зупинками по маршруту: АС «Жашків», АС «Уманська», Шляхова та Джулинка.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», автостанція - споруда або комплекс будівель, споруд, стоянок та під`їздів для прийняття, відправлення, управління рухом автобусів та обслуговування пасажирів.

Частиною першою статті 28 згаданого Закону передбачено вимоги до автостанцій. На автостанціях забезпечується: прийом та відправлення автобусів і пасажирів; організація продажу квитків населенню; диспетчерське управління і регулювання руху автобусів; контроль екіпіровки та санітарного стану автобусів, дорожньої документації водіїв та дотримання визначеного режиму роботи підприємств, установ і організацій, розташованих на їх території; організація побутового обслуговування пасажирів і водіїв.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про автомобільний транспорт» автостанції надають пасажирам послуги, пов`язані з їх проїздом автобусними маршрутами загального користування, а автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, - послуги, пов`язані з відправленням та прибуттям автобусів згідно з розкладом руху.

Згідно з частиною шостою статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, зокрема видачу свідоцтва про атестацію автостанцій, ведення переліку атестованих автостанцій та розміщення зазначеного переліку на своєму офіційному веб-сайті.

Відповідно до пункту 112 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176, автостанції підлягають атестації на відповідність кількості та якості послуг, що надаються пасажирам та перевізникам, в установленому Мінінфраструктури порядку.

Згідно з пунктом 1.3 Порядку умовою функціонування автостанції як суб`єкта надання автостанційних послуг є наявність свідоцтва про атестацію.

Відповідно до пункту 1.4 Порядку, відкриття автостанції передбачає, зокрема, включення автостанції до переліку атестованих автостанцій, який ведеться Укртрансбезпекою.

За інформацією, що розміщена на офіційному сайті Укртрансбезпека та на яку посилається позивач, автостанцію «Автовокзал Київ» за адресою: м. Київ, пр-т. Науки, Ѕ включено до переліку атестованих автостанцій (свідоцтво № 653 з терміном дії з 23 грудня 2011 року по 22 грудня 2016 року).

Водночас, Рішенням Державної регуляторної служби України від 19 вересня 2017 року № 12 «Про необхідність усунення Міністерством інфраструктури України порушень принципів державної регуляторної політики згідно з вимогами Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» запропоновано Міністерству інфраструктури України внести зміни до Наказу Міністерства транспорту та зв`язку України від 27 вересня 2010 року № 700 «Про затвердження Порядку регулювання діяльності автостанцій», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2010 року № 1068/18363, в частині виключення процедури атестації автостанцій та видачі свідоцтв про атестацію автостанції, оскільки його положення не відповідають вимогам Закону України «Про адміністративні послуги» та принципам державної регуляторної політики.

Згідно з частиною шостою статті 28 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» у разі невиконання рішення уповноваженого органу про необхідність усунення порушень принципів державної регуляторної політики або неоскарження цього рішення органом виконавчої влади протягом встановленого в Законі строку, дія регуляторного акта або окремих його положень, щодо яких було прийнято відповідне рішення, зупиняється наступного дня з дня закінчення строку виконання такого рішення.

За інформацією оприлюдненою на офіційному сайті Державної регуляторної служби України Міністерством інфраструктури України дане рішення Державної регуляторної служби України не оскаржувалось. Водночас, листом від 14 листопада 2017 року № 11668/25/10-17 подано на розгляд до Державної регуляторної служби України проект наказу «Про затвердження Змін до Порядку регулювання діяльності автостанцій» з метою його приведення до вимог Закону України «Про адміністративні послуги», який погоджено Державною регуляторною службою України рішенням від 15 грудня 2017 року № 570.

У своєму рішенні Державна регуляторна служба України обґрунтовує необхідність виключення з положень Порядку процедури атестації автостанцій та видачі свідоцтв про атестацію автостанції тим, що у розумінні Закону України «Про адміністративні послуги» видача свідоцтва про атестацію автостанції належить до адміністративних послуг.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 Закон України «Про адміністративні послуги» виключно законами, які регулюють суспільні відносини щодо надання адміністративних послуг, встановлюються, зокрема, найменування адміністративної послуги та підстави для її одержання, суб`єкт надання адміністративної послуги та його повноваження щодо надання адміністративної послуги, перелік та вимоги до документів, необхідних для отримання адміністративної послуги, перелік підстав для відмови у наданні адміністративної послуги та ін.

Адміністративні послуги визначаються виключно законом.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про адміністративні послуги» Закон України «Про автомобільний транспорт» потребує приведення у відповідність із зазначеними вимогами статті 5 Закону України «Про адміністративні послуги» в частині видачі свідоцтва про атестацію автостанції.

Таким чином, з набранням чинності Закону України від 06 вересня 2012 року № 5203-VI, Порядок, в частині проведення процедури атестації автостанцій та видачі свідоцтв про атестацію автостанції, не відповідає вимогам Закону України «Про адміністративні послуги» та принципам державної регуляторної політики, а процедура атестації автостанцій та видачі свідоцтв про атестацію автостанції не може здійснюватися до внесення змін до Закону України «Про автомобільний транспорт», в частині приведення порядку видачі свідоцтв до вимог Закону України «Про адміністративні послуги».

Відповідно до абзацу другого пункту 112 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176, функціонування автостанції можливе у разі її відповідності вимогам статей 1, 28, 32, 36 Закону України «Про автомобільний транспорт» та цих Правил.

Згідно з частиною шостою статті 36 Закону України «Про автомобільний транспорт» власники автостанцій несуть відповідальність за якість та безпеку послуг, що надаються автостанціями пасажирам та автомобільним перевізникам, технічний та санітарно-гігієнічний стан будівель, споруд, обладнання та території автостанції.

Відповідно до частини другої, четвертої та п`ятої статті 36 Закону України «Про автомобільний транспорт» до обов`язкових послуг, що повинні надаватися автостанціями пасажирам, належать: продаж квитків; користування приміщеннями для чекання поїздки, облаштованими місцями для сидіння; можливість користування громадськими вбиральнями; інформування щодо розкладу руху автобусів та вартості поїздки.

За надання обов`язкових послуг автостанцій з осіб, які придбавають проїзні квитки, стягують автостанційний збір, що входить до вартості квитка.

Послуги автостанцій, крім послуг кімнати матері і дитини, пасажирам надаються за плату.

Відповідно до підпунктів 1, 5 та 6 пункту 2 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176:

автостанційний збір - плата за надання обов`язкових послуг автостанціями, що справляється з осіб, які придбавають квитки на проїзд автобусами приміських, міжміських та міжнародних маршрутів, і включається до вартості квитка;

вартість квитка - сума, що складається з вартості проїзду автобусом, автостанційного збору, плати за послуги з попереднього продажу квитків (за наявності такої);

вартість проїзду - сума, за якою автомобільний перевізник, автомобільний самозайнятий перевізник здійснює перевезення, що включає вартість за тарифом, страховий платіж та податок на додану вартість.

Згідно з абзацами першим та другим пункту 116 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176, за надання обов`язкових послуг, передбачених статтею 36 Закону України «Про автомобільний транспорт», з осіб, які придбавають квитки, справляється автостанційний збір, що включається до вартості квитка. За надання зазначених послуг додаткова плата з пасажира не стягується. Розмір автостанційного збору визначається власником автостанції на підставі економічно обґрунтованого розрахунку.

Відповідно до частини першої на третьої статті 32 Закону України «Про автомобільний транспорт» відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із власниками автостанцій визначаються договором. Власники автостанцій зобов`язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю автостанцію.

Таким чином, 01 травня 2018 року у відповідача були законні підстави реалізувати позивачу квиток на зазначений рейс, а включення до вартості квитка автостанційного збору згідно з нормами статті 36 Закону України «Про автомобільний транспорт» та пункту 116 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176, є обов`язком відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 141-142, 263-265, 268, 273, 352, 354-356 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Київпассервіс», про захист прав споживача, визнання дій протиправними та стягнення матеріальної шкоди, - залишити без задоволення;

Повне найменування:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 );

відповідач - публічне акціонерне товариство «Київпассервіс» (Код , м. Київ, вул. Нижній Вал, буд. 15А);

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано;

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду;

Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди;

Суддя В. В. Гребенюк