Провадження №22-ц/812/1620/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 вересня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

за участі відповідача - Міністерства оборони України Саламатіна О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №483/183/19 за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення, яке постановив Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Казанлі Людмили Іванівни у приміщенні цього суду 04 липня 2019 року, за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка також представляє інтереси неповнолітнього ОСОБА_4 , до Виконавчого комітету Очаківської міської ради, Державного підприємства «Інвестжитло» та Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - служба у справах дітей Очаківської міської ради, про визнання права власності,

в с т а н о в и л а :

08 лютого 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка також представляє інтереси неповнолітнього ОСОБА_4 , через свого представника ОСОБА_5 звернулися з позовом до Очаківської міської ради, Державного підприємства «Інвестжитло» (далі - ДП Інвестжитло») та Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - служба у справах дітей Очаківської міської ради, - служба у справах дітей Очаківської міської ради, про визнання права власності.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 з 2003 року є військовослужбовцем Збройних Сил України.

У 2006 року ОСОБА_1 та членам її сім`ї був виданий ордер на службове житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 .

Протоколом засідання комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України № 573 від 01 червня 2017 року вказану квартиру було виключено з числа службового житла Міністерства оборони України в Очаківському гарнізоні (а. с. 34-36).

Рішенням виконавчого комітету Очаківської міської ради № 141 від 10 серпня 2017 року (а. с. 25) квартиру АДРЕСА_1 було виключено з числа службових.

На підставі заяви позивачки про передачу квартири у приватну власність членам її сім`ї 07 травня 2018 року Очаківською міською радою видано свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 , згідно якого ОСОБА_1 та членам її сім`ї - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передано у приватну власність в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 .

При зверненні до державного реєстратора для вчинення реєстраційних дій щодо зазначеної квартири, позивачі отримали рішення про відмову у вчиненні вказаних дій, оскільки спірна квартира зареєстрована за ДП «Інвестжитло», засновником якого є Міністерство оборони України.

Посилаючись на те, що відбувся фактичний перехід права власності на вказану квартиру від ДП «Інвестжитло» до Очаківської міської ради, але остання не зареєструвала за собою права власності на квартиру, наявність реєстрації за попереднім власником позбавляє їх права здійснити реєстраційні дії щодо спірної квартири на своє ім`я, просила визнати за позивачами право власності на зазначену квартиру в рівних частках.

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 березня 2019 року за клопотанням представника позивачів ОСОБА_5 замінено неналежного відповідача у справі - Очаківську міську раду, належним - Виконавчим комітетом Очаківської міської ради.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача - Міністерства оборони заперечував проти задоволення позову.

Відзив мотивований тим, що позовні вимоги суперечать нормам чинного законодавства, які регулюють порядок приватизації житлового фонду, який є військовим майном. У матеріалах справи відсутні докази передачі його відповідачами у комунальну власність. При цьому позивачі не зверталися щодо передачі квартири до уповноваженого органу приватизації, створеного при КЕУ, КЕВ (КЕЧ) районів, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться вказана квартира. Відповідно, жодного рішення про передачу позивачам у власність спірної квартири уповноваженими на те органами не приймалось, а тому жодного порушення прав позивачів з боку Міністерства оборони України допущено не було.

В судове засідання суду першої інстанції учасники справи не з`явилися.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 липня 2019 року позов задоволений.

Постановлено визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності в рівних частках на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64,70 кв.м, житловою площею 39,00 кв.м, в тому числі: « 1-а » - кімната площею 10,30 кв.м, «2-а» - кімната площею 12,10 кв.м, «3-а» - кімната площею 16,60 кв.м, кухня площею 9,00 кв.м, вбиральня площею 4,00 кв.м, два коридори площею 9,00 кв.м.

Судові витрати віднесено на рахунок позивачки ОСОБА_1 .

Рішення суду мотивовано тим, що позивачі у законний спосіб набули статусу власників спірної квартири, і той факт, що вони у передбачений строк не здійснили державної реєстрації права власності на спірну квартиру відповідно до свідоцтва про право власності на житло, не позбавляє їх права власності на спірну квартиру, яка в Державному реєстрі прав на нерухоме майно залишилася зареєстрованою за попереднім власником, тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник відповідача - Міністерства оборони просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом ухвалено рішення внаслідок неправильного застосування норм права, висновки суду суперечать нормам чинного законодавства, що регулюють порядок приватизації житлового фонду, який є військовим майном. У матеріалах справи відсутні докази передачі спірної квартири у комунальну власність. При цьому позивачі не зверталися щодо передачі квартири їм у власність до уповноваженого органу приватизації, створеного при КЕУ, КЕВ (КЕЧ) районів, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться вказана квартира. Відповідно, жодного рішення про передачу позивачам у власність спірної квартири уповноваженими на те органами не приймалось, а тому жодного порушення прав позивачів з боку Міністерства оборони України допущено не було.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів ОСОБА_6 просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Відзив мотивований тим, що рішення суду є законним та обґрунтованим, зокрема відповідає положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, доводи апеляційної скарги про відсутність доказів передачі спірної квартири позивачу суперечить пунктам 1, 14 Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затверджених наказом Міністерства оборони України від 03 лютого 1995 року № 20. Крім того, протоколом засідання комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України № 573 від 01 червня 2017 року вказану квартиру було виключено з числа службового житла Міністерства оборони України в Очаківському гарнізоні, рішенням Очаківської міської ради № 141 від 10 серпня 2017 року про виключення квартири з числа службових. Посилання на Інструкцію з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, яка затверджена наказом Міністерства оборони України №380 від 31 липня 2018 року є безпідставним, оскільки позивачі набули право власності на квартиру до затвердження вказаної Інструкції. Крім того, відповідач зловживає своїми правами, подавши апеляційну скаргу з пропуском строку на апеляційне оскарження.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону не відповідає.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, за договором купівлі-продажу від 23 червня 2006 року ТОВ «ЛАБУД-ІНВЕСТ-НОРД» продало, а ДП «Інвестжитло» купило квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 30). Вказаний договір купівлі-продажу був зареєстрований в Очаківській філії КП МБТІ, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24 червня 2006 року № 11037471. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 30, зворот) 24 червня 2006 року право власності на вказану квартиру зареєстровано за ДП «Інвестжитло» і це нерухоме майно перебувало у державній власності.

Засновником ДП «Інвестжитло» є Міністерство оборони України.

Позивачка ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України.

02 серпня 2006 року Виконавчим комітетом Очаківської міської ради ОСОБА_1 та членам її сім`ї був виданий ордер № 10 на службове жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 20).

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 набула право наймача вказаної квартири, а решта позивачів - членів сім`ї наймача. Спірна квартира належала на праві власності державному підприємству.

01 червня 2017 року Комісією з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України (протокол № 573 від 01 червня 2017 року) запропоновано вказану квартиру виключити з числа службового житла Міністерства оборони України в Очаківському гарнізоні (а. с. 34-36).

Рішенням виконавчого комітету Очаківської міської ради № 141 від 10 серпня 2017 року квартиру АДРЕСА_1 було виключено з числа службових за клопотанням Начальника КЕВ м. Миколаєва (а. с. 25).

На підставі заяви позивачки ОСОБА_1 їй та членам її сім`ї - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передано у приватну власність в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 та видано свідоцтво № НОМЕР_1 від 07 травня 2018 року про право власності на вказану квартиру, відповідно якого квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а. с. 21).

Рішенням державного реєстратора № 41347088 від 30 травня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 через наявність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на спірну квартиру, оскільки відповідно до інформації з Реєстру речових прав від 30 травня 2018 року № 125716450 встановлено, що право власності на об`єкт нерухомості зареєстровано за іншим власником та документами, що підтверджують його право власності, є договір купівлі-продажу та акт передачі (а. с. 26).

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що позивачі у законний спосіб (в порядку приватизації державного житлового фонду) набули статусу власників спірної квартири, і той факт, що вони у передбачений строк не здійснили державної реєстрації права власності на спірну квартиру відповідно до свідоцтва про право власності на житло, не позбавляє їх права власності на спірну квартиру, яка в Державному реєстрі прав на нерухоме майно залишилася зареєстрованою за попереднім власником, тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Колегія суддів вважає такий висновок суду помилковим, враховуючи наступне.

Вирішуючи спір, необхідне зауважити, що судове рішення, за загальним правилом, не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, установлених актами цивільного законодавства.

Особливості забезпечення житлом військовослужбовців визначені Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі - Порядок) та Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, яка затверджена наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 (далі - Інструкція).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців здійснюється, зокрема, шляхом надання службових жилих приміщень військовослужбовцям.

Згідно із пунктом 3.1 військовослужбовці та члени їх сімей, за відсутності в них за місцем проходження служби жилого приміщення, мають право на отримання службових жилих приміщень.

Пунктом 3.5 Інструкції передбачено, що для включення (виключення) квартир до (із) числа службових на підставі наказу начальника гарнізону про визначення кількості службових жилих приміщень та жилих приміщень для постійного проживання в гарнізоні начальником гарнізону за погодженням з КЕВ (КЕЧ) району направляються листи до сільських, селищних, міських, районних у місті (у разі їх створення) рад (відповідних державних адміністрацій) про включення (виключення) квартири до (із) числа службових.

До листа щодо виключення квартир із числа службових обов`язково додається відповідний протокол засідання Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах ЗС України.

Для виключення квартири з числа службових військовослужбовець чи особа, звільнена у запас (відставку), подає начальнику КЕВ (КЕЧ) району рапорт (заяву), підписаний (підписану) всіма повнолітніми членами сім`ї.

Обов`язковою умовою для виключення квартир з числа службових є перебування військовослужбовців і осіб, звільнених у запас або відставку, на квартирному обліку в ЗС України і відповідність займаного житла нормам законодавства, встановленим для даного населеного пункту, що буде підставою для зняття сім`ї військовослужбовця з квартирного обліку.

Підготовка документів для розгляду на Комісії з контролю за розподілом жилого приміщення у гарнізонах Збройних Сил України питання виключення квартири з числа службових та надання її військовослужбовцю для постійного проживання здійснюється відповідно до вимог розділу IV цієї Інструкції.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Таким чином приватизація державного майна є одним із підстав набуття права власності на майно.

Особливостей передачі у власність громадянам України з числа військовослужбовців житлових приміщень на час отримання позивачами 07 травня 2018 року свідоцтва № 4183 Порядком та Інструкцією передбачено не було.

Порядок та підстави набуття громадянами України права власності на житлові приміщення державного житлового фонду передбачені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон).

Частинами 1, 2 статті 1 цього Закону (тут і далі в редакції, яка була чинною на час отримання позивачами свідоцтва про право власності на житло) передбачено що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму (частина 1 статті 2 Закону).

Згідно із частинами 1, 3, 7, 9 статті 8 Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку.

Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону.

Порядок передачі житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні підприємств, установ чи організацій, у комунальну власність визначається Кабінетом Міністрів України.

Звертаючись з позовом, позивачі зазначали, що наявність державної реєстрації права власності на спірну квартиру за попереднім власником (ДП «Інвестжитло») позбавляє їх права здійснити реєстраційні дії щодо спірної квартири на своє ім`я, право власності на яку вони отримали внаслідок приватизації, а тому просили визнати за ними право власності на зазначену квартиру в рівних частках.

Таким чином, позивачі вважали порушеним своє право саме через невчинення дій з державної реєстрації права власності на нерухоме майно, набутого в результаті приватизації державного житлового фонду.

Згідно із частинами 1, 3 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

В силу ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, однак доказів того, що право ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на спірне майно оспорюється чи не визнається позивачем не надано

Право вибору способу судового захисту, визначення кола відповідачів належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, статті 4, 5, 13 ЦПК України).

Суд, вирішуючи спір по суті визначається, чи є належним обраний позивачем спосіб захисту прав та чи є належним склад учасників справи.

При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права, звернення з позовом до неналежних відповідачів в певних випадках є підставою для відмови в позові.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18).

У справі, яка розглядається, спосіб захисту, обраний позивачами (визнання права власності на приватизовану квартиру, тоді як свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 07 травня 2018 року не оспорюється, не скасовано і недійсним в установленому порядку не визнано) не є належним, бо суперечить вимогам закону щодо підстав набуття права власності, а також заявленим позивачами підставам позову, які пов`язуються ними з невчиненням реєстраційних дій щодо спірного майна, можливість та порядок оскарження яких передбачена законом, тому не дозволяє ефективно захистити їхні майнові права.

За такого в позові про визнання за позивачами права власності на майно (квартиру) необхідно відмовити через обрання ними неналежного способу захисту своїх прав та інтересів.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги щодо порушення норм діючого законодавства при приватизації спірної квартири, яка, на думку представника Міністерства оборони України є державним майном (військовим майном), оскільки законність здійснення позивачами приватизації квартири та оформлення прав на неї (видача свідоцтва про право власності на житло) не були предметом даного спору.

Однак доводи апеляційної скарги про відсутність порушень прав позивачів з боку Міністерства оборони України є обґрунтованими, оскільки будь-яких вимог матеріально-правового характеру безпосередньо до цього відповідача не заявлено і аргументів щодо порушень прав позивачів з його боку не наведено.

Щодо доводів відзиву на апеляційну скаргу про пропуск відповідачем строку подання апеляційної скарги, то це питання вирішено ухвалою апеляційного суду від 24 вересня 2019 року.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначені вище висновки щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень ст.ст. 4, 5 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 182, 392 ЦК України залишились поза доводами апеляційної скарги, але з врахуванням положень ч. 4 чт. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що встановлене неправильне застосування норм матеріального та процесуального права є в силу п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування рішення суду з постановленням нового рішення про відмову у позові з наведених вище підстав.

Рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням вимог матеріального та процесуального права, а тому в силу п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України його необхідно скасувати, постановити нове судове рішення про відмову у позові.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції скасовано та постановлено нове, необхідно відповідно й провести розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, порядок та розміри справляння судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI).

Подана у справі позовна заява містить вимоги майнового характеру - визнання права власності за кожним із позивачів на частину квартири.

Пунктом 1 частини 1 ст. 4 Закону № 3674-VI передбачено, що за подання позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір за ставкою: 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за подання апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами судовий збір справляється за ставкою 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

У 2019 році мінімальний розмір ставки судового збору за вимоги майнового характеру становить 768 грн. 40 коп.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Згідно звіту про оцінку майна від 25 січня 2019 року (а.с. 41-42) ринкова вартість об`єкту оцінки для цілей оподаткування - квартири АДРЕСА_1 становить 69 000 грн., тобто вартість ј її частини (розмір частки щодо права власності на яку заявлено позов кожним з позивачів) - 17 250 грн.

У разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом (частина 7 статті 6 Закону № 3674-VI).

За такого кожен з позивачів при поданні позовної заяви зобов`язаний був сплатити по 768 грн. 40 коп. судового збору, однак судовій збір сплачено лише ОСОБА_1 в розмірі 768 грн. 40 коп. (а.с. 1).

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що решта відповідачів судовий збір не сплатила і не вирішив це питання при ухваленні рішення по справі.

Оскільки в позові відмовлено слід достягнути несплачений до суду першої інстанції судовий збір: з ОСОБА_2 768 грн. 40 коп., з ОСОБА_3 , яка також представляє інтереси неповнолітнього сина ОСОБА_4 - 1 536 грн. 80 коп.

Також ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 06 вересня 2019 року відстрочено Міністерству оборони сплату судового збору в сумі 4 610 грн. 40 коп. до ухвалення судового рішення. На час винесення даної постанови судовий збір не сплачений, а тому підлягає стягненню в дохід держави з відповідачів: з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1 152 грн. 60 коп. з кожного, з ОСОБА_3 , яка також представляє інтереси неповнолітнього ОСОБА_4 - 2 305 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 3776, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 липня 2019 року скасувати, постановити по справі нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка також представляє інтереси неповнолітнього ОСОБА_4 , до виконавчого комітету Очаківської міської ради, Державного підприємства «Інвестжитло» та Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - служба у справах дітей Очаківської міської ради, про визнання права власності відмовити.

Стягнути судовий збір в дохід держави за подання позовної заяви: з ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , податковий номер НОМЕР_2 , - 768 грн. 40 коп., з ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , податковий номер НОМЕР_3 , яка також представляє інтереси неповнолітнього ОСОБА_4 , податковий номер НОМЕР_4 , - 1 536 грн. 80 коп.

Стягнути судовий збір в дохід держави за подання апеляційної скарги: з ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , податковий номер НОМЕР_5 , та ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , податковий номер НОМЕР_2 , по 1 152 грн. 60 коп. з кожного, з ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , податковий номер НОМЕР_3 , яка також представляє інтереси неповнолітнього ОСОБА_4 , податковий номер НОМЕР_4 , - 2 305 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова Ж.М. Яворська ______________________________________________

Повний текст постанови складений 25 вересня 2019 року