ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/2363/15-ц Номер провадження 22-ц/814/1970/19Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О. С. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондаревської С.М.,

суддів: Бутенко С.Б., Кривчун Т.О.,

секретар: Зеленська О.І.,

за участю представника відповідачів - адвоката Назаренка О.Й.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 вересня 2015 року

справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення суми доходів від майна, одержаних за весь час незаконного ним володіння. Просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь 80 700 грн. доходу від здачі в найм квартири АДРЕСА_1 , в період з вересня 2009 року по листопад 2014 року, а також судові витрати.

В обґрунтування позову зазначала, що з 09 вересня 2009 року, після відхилення Верховним Судом України касаційної скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , відповідачі повинні були виконати рішення суду та не перешкоджати їй володіти та користуватися квартирою АДРЕСА_1 , але останні, знаючи, що володіють майном незаконно, до 13 листопада 2014 року здавали неналежну їм квартиру в найм, отримуючи доходи.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 вересня 2015 року позов ОСОБА_2 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти у сумі 58 200 грн. та судовий збір в розмірі 528 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до неї - ОСОБА_1 про стягнення коштів - відмовити повністю.

Вказувала, що позивачем не надано доказів на підтвердження здавання нею спірної квартири в найм та реального отримання доходу.

Зазначала, що в матеріалах справи відсутні докази, що в період з 01 червня 2011 року по 13 листопада 2014 року квартира була фактично передана у найм, та що весь цей період нею користувалися треті особи за плату.

Також посилалася на те, що в період з 12 лютого 2004 року по 16 червня 2014 року ОСОБА_2 не являлася власником спірної квартири.

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 , свій відзив надала ОСОБА_2 , в якому, спростовуючи доводи апелянта, вказувала, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з урахуванням усіх обставин по справі, тому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 01 квітня 2009 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Прокопом О.Є. 02 лис-топада 2007 року. Застосовано реституцію шляхом повернення сторін договору купівлі-продажу в первісне положення. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено (а.с. 12-13).

Цим же рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що вищевказана квартира вибула із володіння власника ОСОБА_2 внаслідок зловмисної домовленості представника позивача - ОСОБА_3 з однієї сторони з іншою стороною в особі його дочки - ОСОБА_1 та в порядку ст. 216 ЦК України застосований принцип реституції як правового наслідку недійсності правочину.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 11 червня 2012 року виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_4 разом з неповнолітньою дитиною з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03 червня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Витребувано із чужого незаконного володіння квартиру у АДРЕСА_2 , визнано за ОСОБА_2 право власності на вказану квартиру. Вселено ОСОБА_2 та її малолітню дочку ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_1 .

Згідно акту державного виконавця від 03 листопада 2014 року при примусовому виконанні рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03 червня 2014 року про вселення ОСОБА_2 за адресою: квартира АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_3 чинив перешкоди та не надав доступу до вхідних дверей квартири (а.с. 13).

Відповідно договору найму від 01 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено договір найму квартири АДРЕСА_1 зі встановленою платою за користування 1 200 грн. у місяць (а. с. 17).

Згідно договору найму від 28 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 укладено договір найму квартири АДРЕСА_1 зі встановленою платою за користування 1 500 грн. в місяць. Відповідно до п. 6.3 Договору передбачена автоматичне продовження строку дії Договору (а. с. 18-20).

З акту державного виконавця від 13 листопада 2014 року при примусовому виконанні рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03 червня 2014 року про вселення ОСОБА_2 за адресою: квартира АДРЕСА_1 встановлено, що двері відчинила наймач ОСОБА_7 та передала ключі ОСОБА_2 Виконавчий лист щодо вселення ОСОБА_2 виконано (а. с. 14).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не може захистити своє порушене право у інший спосіб і законно заявила вимоги до відповідача ОСОБА_1 , яка утримувала належне позивачу майно і отримувала дохід за час незаконного ним володіння без достатніх правових підстав, саме з 01 червня 2011 року до 13 листопада 2014 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55).

Згідно ч. 1 ст. 390 ЦК України, власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 01 квітня 2009 року визнано недійсним договір купівля-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Прокопом О.Є. 01 листопада 2007 року. Застосовано реституцію шляхом повернення договору купівлі-продажу первісне положення.

Вищевказаним рішенням, яке є чинним, договір купівлі-продажу визнано недійсним, та встановлено, що спірна квартира вибула із володіння власника ОСОБА_2 внаслідок зловмисної домовленості відповідачів.

Оскільки відповідачі не виконували тривалий час рішення суду та чинили перешкоди у поверненні незаконно утримуваної квартири позивачу, суд першої дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_8 отриманого нею доходу за здачу спірної квартири у найм на протязі періоду з 01 червня 2011року до 13 листопада 2014 року.

Твердження апелянта, що вона не здавала квартиру у найм та не отримувала реального доходу, спростовується наявними у матеріалах справи доказами, а саме договорами найму (оренди) житла, які жодною зі сторін не оспорені та не визнані недійсними (а. с. 18-21).

Окрім цього, посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 не являлася власником квартири АДРЕСА_3 спростовується рішенням апеляційного суду Полтавської області від 01 квітня 2009 року, яке набрало законної сили, у якому зазначено, що спірна квартира вибула із володіння власника ОСОБА_2 внаслідок зловмисної домовленості відповідачів.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з рішенням, не вірного тлумачення норм права та не містять нових даних, які б давали підстави для скасування оскаржуваного рішення.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухвалено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 29 вересня 2015 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Бондаревська С.М.

Судді: Бутенко С.Б.

Кривчун Т.О.