ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/685/19 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Сташків Б. І., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Іванюта О.М.

за участю апелянта - ОСОБА_1 ,

представника апелянта - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/25300/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 квітня 2019 року, ухваленого суддею Герчаківською О.Я., повний текст якого складено 17 квітня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що 28 вересня 2017 року відповідачка отримала у неї в борг 2700 доларів США, про що було складено розписку без встановлення строку повернення позики. 29 жовтня 2018 року вона звернулась до відповідачки із письмовою вимогою про повернення їй протягом 30 днів з дня отримання даної вимоги грошових коштів в сумі 2700 доларів США. Така вимога була одержана відповідачкою 05 листопада 2018 року. Однак, після спливу 30 днів від дня пред`явлення вимоги про повернення позики, кошти їй повернуті не були.

Враховуючи наведене, просила суд стягнути із відповідачки заборгованість у розмірі 2700 доларів США, з конвертацією суми в національній валюті за офіційним курсом Національного Банку України на день здійснення платежу, а також судові витрати по справі.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 квітня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики, згідно розписки від 28 вересня 2017 року, в розмірі 2700 (дві тисячі сімсот) дол. США. Вирішено питання розподілу судових витрат.

22 травня 2019 року ОСОБА_1 подала на вказане рішення суду апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що кошти були передані позивачкою відповідачці саме у борг. Відтак, позивачка не довела виникнення між сторонами правовідносин за договором позики.

Зазначає, що кошти за розпискою отримувались, проте це була не позика, а плата за користyвання житлом.

Звертає увагу на те, що у якості підтвердження проживання позивачки у домоволодінні відповідачки було надано інші письмові докази - копії будинкової книги та квитанцій про сплату комунальних послуг, заповнених позивачкою за період фактичного проживання у орендованому домоволодінні.

Крім того, наявність у позивачки власного житла загалом не спростовує можливості орендування нею іншого житла.

Враховуючи наведене, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В липні 2019 року представник ОСОБА_3 адвокат Гриців О.Я. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, надуманими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що відповідачка не надала суду жодних доказiв i ніяким чином не обґрунтувала свої доводи про іншу правову природу укладеного мiж сторонами правочину. Крім того, відповідачка укладений мiж сторонами договiр позики не оспорювала.

Враховуючи те, що договiр позики мiж сторонами відбувся, про що свідчить приєднаний до матеріалів справи оригінал розписки вiд 28 вересня 2017 року, згідно якого відповідачка отримала вiд позивачки 2700 доларів США, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні апелянт та її представник свою апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта та її представника, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено договір позики, про що свідчить приєднаний до матеріалів справи оригінал розписки.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено наступні обставини.

Згідно оригіналу розписки від 28 вересня 2017 року, долученої до матеріалів справи, ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 , виданий Тернопільським РВ МВСУ в Тернопільській області 14 червня 2000 року) одержала 2700 (доларів США) від ОСОБА_3 (а.с.75).

29 жовтня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_1 із письмовою вимогою про повернення їй грошових коштів в сумі 2700 доларів США, отриманих згідно договору позики від 28 вересня 2017 року (а.с.7), однак, вказані кошти відповідачкою не повернуті.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Виходячи з вимог статей 1046, 1047, 1049 ЦК України у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування цих положень закону суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця позичальнику.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2019 року справа № 524/4946/16-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року справа № 757/27533/15-ц та постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Як вбачається зі змісту розписки про отримання відповідачкою 2700 доларів США, у ній не вказано у зв`язку з чим і для яких цілей остання отримала ці кошти (у позику, на зберігання чи інше) та на який термін.

В запереченнях на позов та апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що позивачка була винна їй грошові кошти за користування належним їй житловим будинком і повернула їх, про що вона написала відповідну розписку.

У вказаній розписці не зазначено, що ОСОБА_1 отримала від позивачки грошові кошти «в борг» чи «позичила», що давало б суду підстави поза розумним сумнівом прийти до переконання, що між сторонами виникли правовідносини з приводу укладення саме договору позики.

Розписка не містить ані умов отримання відповідачкою грошових коштів, ані зобов`язання та дати їх повернення.

Окрім цього відповідачка не визнає укладення договору позики.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачкою в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами, що між сторонами було укладено договір позики, а приєднана до матеріалів справи розписка вiд 28 вересня 2017 року свідчить лише про отримання відповідачкою вiд позивачки 2700 доларів США та не підтверджує обов`язку їх повернення.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду і ухвалення нового, яким відмовити в задоволенні позову.

Крім того, в силу положень ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Із квитанції №8 від 22.05.2019 р. та квитанції №9 від 18.06.2019 р. вбачається, що ОСОБА_1 за апеляційний розгляд справи понесено судові витрати розмірі 1148.10 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судові витрати, понесені ОСОБА_1 , пов`язані з сплатою судового збору за апеляційний розгляд справи, слід покласти на ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 444 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 квітня 2019 року - скасувати

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені за апеляційний розгляд справи в розмірі 1148.10 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 16 вересня 2019 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи