КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/4299/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Величко Т.О. 12 жовтня 2018 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 . ОСОБА_3 , Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації про визнання ордеру на житлове приміщення недійсним,-

встановив:

В жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним Ордеру №437 від 31 грудня 2014 року, виданого на підставі Розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 28 листопада 2014 року №723 ОСОБА_2 на сім`ю з двох осіб на службове жиле приміщення жилою площею 18,8 кв.м у ізольованій квартирі АДРЕСА_1 .

Вимоги обґрунтовує тим, що він, батько, мати та брат є внутрішньо переміщеними особами з району проведення антитерористичної операції, всі вони на законних підставах проживають в квартирі АДРЕСА_1 та сплачують комунальні послуги.

Зазначена квартира є службовою, 27 жовтня 2014 року КП по утриманню зелених насаджень Святошинського району м.Києва видано наказ №175 "Про надання службового жилого приміщення" відповідачам, 24 листопада 2014 року Святошинською районною в місті Києві державною адміністрацією видано Розпорядження №723 "Про затвердження Наказу щодо надання службового жилого приміщення та видачу ордеру", 31 грудня 2014 року видано Ордер №437.

ОСОБА_1 вважає, що ордер підлягає визнанню недійсним з тих підстав, що згідно Розпорядження №723 ОСОБА_2 працює озеленювачем з 17 квітня 1995 року по теперішній час, проте ці дані є неправдиві, оскільки остання працює на іншій посаді у планово-економічному відділі КП по утриманню зелених насаджень Святошинського району м.Києва та не віднесена до категорії працівників, яким згідно із Переліком категорій працівників, яким може бути надано службові приміщення, затверджене постановою Ради Міністрів Української РСР №37 від 04 лютого 1988 року, може бути надано службове житлове приміщення.

Окрім того, приміщення не було вільним, що також є перешкодою для його надання для проживання.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі з посиланням на доводи, якими обґрунтовано позов, вказує на безпідставність висновків суду про відсутність порушеного права.

Вказує, що при посиланні суду на рішення суду апеляційної інстанції у справі №759/11501/15, яким за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_3 виселено його матір та встановлено протиправне зайняття квартири, не ураховано, що рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Посилається на неврахування судом положень законів про захист інвалідів, яким є він, щодо права на забезпечення житлом, та про внутрішньо переміщених осіб.

Посилається на відсутність у рішенні висновків суду щодо всіх доказів у справі, відсутність мотивів про відмову у витребуванні доказів та про призначення експертизи.

Вказує на фіктивне переведення відповідача на іншу посаду. Також вказує, що судом витребувано ряд доказів, які були надані не у повному обсязі, зокрема не надано наказу про призначення відповідальної особи за ведення та заповнення трудових книжок, копії деяких документів є нечитабельними. Окрім того, ставить під сумнів справжність трудової книжки з тих підстав, що перший запис здійснений у зв`язку із прийняттям ОСОБА_2 на роботу на посаду озеленювача коли їй було 23 роки. Відсутність відомостей про попередню роботу і викликає сумніви в справжності трудової книжки.

Зазначає про невиконання відповідачами вимог частини 1 статті 93 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 посилається на те, що його довірителю законно була виділена службова квартира для проживання, а позивач, в свою чергу, разом із родиною поживають у ній без законних на те підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації посилається на те, що квартира у законному порядку включена до числа службових. Вказує, що позивачем не надано доказів на законність зайняття ним та його родиною квартири.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ляшенко І.І. доводи апеляційної скарги підтримав.

Відповідач ОСОБА_2 , її представник адвокат Бондар А.В. та представник Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації Ліснюк Н.Д. проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, часі місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_5 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевірив і законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшлависновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутнє порушене право чи інтерес позивача, який підлягає захисту в судовому порядку.

З такими висновками суд апеляційної інстанції погоджується.

Згідно із частиною 1 статті 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно із статтею 121 ЖК України порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР.

Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Статтею 122 ЖК України установлено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

За змістом статті 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жили х при мішень.

Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

З матеріалів справи убачається, що Розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 28 листопада 2014 року №723 "Про затвердження наказу щодо надання службового житлового приміщення та видачу ордеру" затверджено наказ Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Святошинського району м.Києва від 27 жовтня 2014 року №175 "Про надання службового житлового приміщення" щодо надання ОСОБА_2 та її сину ОСОБА_3 однокімнатної службової квартири АДРЕСА_1 та 31 грудня 2014 року видано ордер на право зайняття службового жилого приміщення.

В Розпорядженні зазначено, що ОСОБА_2 працює озеленювачем з 17 квітня 1995 року по теперішній час, проживає у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває на квартирному обліку в загальній черзі з 27 травня 1999 року з родиною із 3 осіб.

Факт трудових відносин підтверджують дані трудової книжки, яка містить відповідний запис, та Довідки від 05 січня 2017 року №064/235/10-1 КП по утриманню зелених насаджень Святошинського району м.Києва.

Також установлено, що ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи з дитинства, що підтверджується даними Пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 05 вересня 2017 року. Термін дії по 31 серпня 2019 року.

Згідно даних Довідки від 17 лютого 2015 року № Про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, ОСОБА_1 переміщений з тимчасово окупованої території, контактна адреса визначена АДРЕСА_3 .

Згідно із статтею 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" та Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, у відповідних редакціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509, довідка є документом, яка посвідчує статус переміщеної особи, надає їй право на соціальні гарантії, містить інформацію про місце проживання особи. Проте ця довідка сама по собі не встановлює права на проживання за зазначеною адресою, а фактичне проживання не утворює права користування.

Відповідно до пункту 6 частини 8 статті 11 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" місцеві державні адміністрації в межах своїх повноважень забезпечують надання у тимчасове користування внутрішньо переміщеним особам житлового приміщення або соціального житла, придатного для проживання, за умови оплати зазначеними особами відповідно до законодавства вартості житлово-комунальних послуг.

Відповідно до даних листа від 11 лютого 2015 року за підписом Голови Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації убачається, що Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація та КП "Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м.Києва" не надавали дозволу на вселення до квартири АДРЕСА_1 .

Згідно із змістом розписки ОСОБА_6 (мати позивача) від 12 лютого 2015 року, у якій вона зобов`язується звільнити квартиру до 29 березня 2015 року, убачається, що вказуючи про те, на якій підставі відбулось заселення, зазначила, що це відбулось за дозволом родичів.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження правової підстави для зайняття позивачем спірної квартири. Звертаючись до суду із цим позовом, позивач вказує на поселення з дозволу балансоутримувача, проте не зазначає доказів на підтвердження цього факту. Натомість даними листів Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації та КП "Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м.Києва" така обставина спростовується.

Доводи скаржника про регулярну оплату комунальних послуг відхиляються колегією суддів, оскільки не підтверджені належними доказами. Так, матеріали справи містять лише дві квитанції від 22 вересня 2015 року про оплату за постачання гарячої води та надання житлово-комунальних послуг за серпень 2015 року. Інших належних фінансових документів на підтвердження цієї обставини позивачем не надано.

Доводи скаржника про те, що ордер виданий на зайняте житлове приміщення, колегією суддів відхиляються, оскільки зазначене може бути підставою для визнання ордеру недійсним лише у випадку, якщо особа, яка фактично проживає у приміщенні, зайняла його на законних підставах.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 24 грудня 2008 року провадження №12409св08, від 04 лютого 2009 року провадження №6-15557св08, від 22 вересня 2010 року провадження №6-6263св10, від 22 жовтня 2014 року провадження №6-159цс14, а також у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №199/10302/14-ц.

Проте у цій справі доказів правомірного зайняття спірної квартири позивачем не надано.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про помилкове посилання суду першої інстанції на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 березня 2016 та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року у справі за позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , третя особа: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, про виселення без надання іншого житлового приміщення (справа №759/11501/15-ц), оскільки постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року вказані судові рішення скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої. Проте зазначене не призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

Доводи апеляційної скарги в частині порушення судом статті 47 Конституції України, статті 29 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", а також статті 11 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" є помилковими та відхиляються колегією суддів.

Статтею 47 Конституції України передбачене право кожного на житло.

Статтею 29 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" визначено переважне право на поліпшення житлових умов.

Разом з тим, статтею 4 цього Закону створення правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті, що полягає в тому числі у наданні пристосованого житла, є проявом діяльності держави.

Стаття 11 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" визначає повноваження центральних та місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування з питань забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб.

Правовідносини у цій справі не пов`язані із встановленням обставин дотримання державою гарантій надання житла особам з інвалідністю та внутрішньо переміщеним особам, оскільки вимог щодо забезпечення позивача житлом у цій справі не заявлено.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В контексті зазначених вище правових норм при зверненні до суду заявник повинен зазначити про порушене право, яке має бути захищене судом. Наявність порушеного права слід вважати існуючим, якщо буде установлено, що позивач звертається до суду за захистом своїх прав, які виникли або існували на законній підставі.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилається на правомірність поселення у спірну квартиру, проте таких доказів матеріали справи не містять. Зазначене дає підстави для висновку, що спірна квартира не є помешканням, наданим позивачу у визначений законом спосіб, відтак у позивача відсутні законні очікування щодо права користування цим житлом.

Суд першої інстанції дійшов таких же фактичних висновків та суд апеляційної інстанції з ними погоджується.

З огляду на підстави відмови у задоволенні позовних вимог, зокрема у зв`язку із відсутністю порушеного права або інтересу, судом не надається оцінка доводам, на які позивач посилається, як підстави для визнання ордеру недійсним.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 25 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова