Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 283/1321/16-ц

провадження № 61-32013св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Житомирський обласний центр зайнятості,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Житомирського обласного центру зайнятості на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 14 червня 2017 року у складі судді Тимошенка А. О. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від

18вересня 2017 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Талько О. Б.,

Шевчук А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Житомирського обласного центру зайнятості, Малинського міського центру зайнятості про визнання звільнення незаконним, поновлення на посаді, нарахування та виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що з 25 вересня 2003 року вона працювала у Малинському міському центрі зайнятості. 20 листопада 2015 року її було попереджено про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг.

Наказом Житомирського обласного центру зайнятості від 26 січня 2016 року

№ 23-к її звільнено із займаної посади з 01 лютого 2016 року у зв`язку зі скороченням штату, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що при звільненні із займаної посади роботодавцем не було враховано її переважне право на залишення на роботі як працівника з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці, а також, що вона є єдиним працюючим членом сім`ї, інші члени якої самостійного доходу не мають та, що їй не було запропоновано іншу роботу у Малинському міському центрі зайнятості чи іншому центрі зайнятості Житомирської області, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати звільнення незаконним, поновити її на посаді у Малинському міському центрі зайнятості з 01 лютого 2016 року, зобов`язати Житомирський обласний центр зайнятості нарахувати та виплати їй середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2016 року та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 60 000,00 грн.

Ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 28 квітня

2017 року закрито провадження у справі, в частині позовних вимог до Малинського міського центру зайнятості.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 14 червня

2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 та поновлено її на посаді провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг у Малинському міському центрі зайнятості з 01 лютого 2016 року.

Зобов`язано Житомирський обласний центр зайнятості нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 73 690,74 грн, на відшкодування моральної шкоди - 3 000,00 грн.

Рішення у частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку у розмірі 4 524,87 грн допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення ОСОБА_1 із займаної посади відбулося з порушенням положень частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, оскільки позивачу не було запропоновано всі наявні у відповідача станом на 20 листопада 2015 року вакантні посади провідних фахівців з питань зайнятості, зокрема у Олевському районному центрі зайнятості Житомирської області та Ружинському районному центрі зайнятості Житомирської області. Крім того, роботодавець не урахував при звільненні позивача її переважне право на залишення на роботі та допустив звільнення працівника, у сім`ї якої немає інших працівників із самостійним заробітком, а відтак позовні вимоги ОСОБА_1 є обгрунтованими.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 18 вересня 2017 року апеляційну скаргу Житомирського обласного центру зайнятості відхилено, рішення Малинського районного суду Житомирської області від 14 червня

2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Узагальнені доводи касаційноїскарги та аргументів інших учасників справи

У жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скаргаЖитомирського обласного центру зайнятості, у якій заявник просив рішення Малинського районного суду Житомирської області від 14 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 18 вересня 2017 року скасувати та направити справи на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, оскільки переважне право на залишення на роботі роботодавцем було надано працівникові з більш високою продуктивністю праці та кваліфікацією, у той час як показник роботи позивача є найнижчими серед працівників, які виконують аналогічні функціональні обов`язки. Крім того, на дату попередження про наступне вивільнення, чоловік позивача, ОСОБА_2 , працював головою Малинської районної державної адміністрації, тобто мав самостійний дохід. Зважаючи на те, що Малинський міський центр зайнятості є окремою юридичною особою централізованої системи державної служби зайнятості України вимоги позивача до Житомирського обласного центру зайнятості про стягнення заробітної плати заявлені до неналежного відповідача, що свідчить про відсутність правових підстав для пропонування працівнику вакантних посад наявних у інших самостійних підрозділах у межах Житомирської області.

У запереченнях (відзиві) на касаційну скаргу ОСОБА_1 просила відхилити касаційну скаргу, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про те, що безпосереднім роботодавцем працівників базових центрів зайнятості є саме Житомирський центр зайнятості, який і мав запропонувати їй вакантні на дату звільнення посади в інших базових центрах зайнятості в межах області, а тому невиконання такого обов`язку свідчить, що звільнення позивача із займаної посади відбулося з порушенням вимог трудового законодавства. Твердження Житомирського обласного центру зайнятості про проведення аналізу продуктивності праці та про меншу, порівняно з іншими працівниками, її продуктивність у позивача, не грунтуються на належних та допустимихдоказах.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційноїінстанції є Верховний Суд.

Рух справи в суді касаційної інстанції

31 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаютьсяспочатку за правилами, щодіють після набраннячинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильнезастосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК Українипід час розглядусправи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першоїабо апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не можевстановлювати або (та) вважатидоведеними обставини, що не буливстановлені в рішеннічи відкинуті ним, вирішуватипитання про достовірністьабо недостовірність того чиіншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що з 25 вересня 2003 року ОСОБА_1 працювала у Малинському міському центрі зайнятості, з

02 березня 2015 року - на посаді провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг.

Наказом Житомирського обласного центру зайнятості № 246 від 29 жовтня

2015 року «Про затвердження граничної чисельності працівників, структури, міських та районних центрів зайнятості Житомирської області» затверджено граничну чисельність міських та районних центрів зайнятості, в межах затвердженої граничної чисельності працівників органів державної служби зайнятості Житомирської області, та зміни до структури базових центрів зайнятості.

Наказом Житомирського обласного центру зайнятості № 265 від 19 листопада 2015 року «Про внесення змін до штатних розписів міських та районних центрів зайнятості Житомирської обласної служби зайнятості» зі штатного розпису Малинського міського центру зайнятості виведено посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг та фахівця з питань зайнятості 1 категорії відділу взаємодії з роботодавцями.

20 листопада 2015 року ОСОБА_1 було попереджено про наступне вивільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Вакантних посад запропоновано не було.

Наказом Житомирського обласного центру зайнятості № 23-к від 26 січня

2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг Малинського міського центру зайнятості Житомирської області з 01 лютого 2016 року у зв`язку із скороченням штатів за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частини перша, третя статті 49-2 КЗпП України).

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Реалізація зазначеного обов'язку повинна відбуватися з урахуванням принципу рівності трудових прав громадян і не може бути обумовлена виключно розсудом роботодавця.

Задовольняючи вимоги про визнання незаконним звільнення позивача та поновлюючи її на посаді провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг у Малинському міському центрі зайнятості з 01 лютого

2016 року, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обгрунтовано виходив з того, що при звільненні ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штату, відповідач у порушення частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, не запропонував позивачу наявні в установі, у період з 20 листопада 2015 року по 01 лютого 2016 року, вакантні посади та не урахував її переважного права на залишення на роботі.

Доводи касаційної скарги Житомирського обласного центру зайнятості про безпідставне застосування до спірних правовідносин положень статті 42 КЗпП України, з огляду на нижчу, порівняно з іншими працівниками, що працювали на посаді, яка підлягала скороченню, продуктивність праці і кваліфікацію позивача, не грунтуються на відповідних доказах, а тому не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин у справі. Переглядаючи законність та обгрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, Верховний Суд, діючи у межах повноважень визначених статтею 400 ЦПК України, не вправі здійснювати переоцінкудоказів.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України суд при винесенні рішення про поновлення на роботі одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Покладаючи на Житомирський обласний центр зайнятості обов`язок відшкодувати позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу і моральну шкоду, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив, що фактичним роботодавцем позивача є Житомирський обласний центр зайнятості, згідно наказів директора якого, за поданням Малинського міського центру зайнятості, здійснюється прийняття та звільнення працівників вказаного центру зайнятості.

Відповідно до пункту 6 розділу І, пунктами 3-5 розділу V Положення про державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 20 січня 2015 року № 41, чинного на дату звільнення позивача із займаної посади, центральний апарат служби, регіональні (обласні) та базові (міські, районні, міськрайонні) центри зайнятості є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України та банківських установах, кутові штампи і печатки із зображенням Державного герба України, своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом згідно ЄДРПОУ, інші печатки та штампи (за потреби).

Базовий центр зайнятості очолює директор, який призначається на посаду та звільняється з посади головою служби за погодженням з головою відповідної місцевої державної адміністрації.

Структура та штатний розпис базового центру зайнятості затверджуються директором відповідного регіонального центру зайнятості в межах затвердженої директором регіонального центру зайнятості граничної чисельності.

Кошторис видатків базового центру зайнятості затверджується директором регіонального центру зайнятості в межах кошторису видатків регіонального центру зайнятості.

Таким чином, Житомирський обласний центр зайнятості, як регіональний, та Малинський міський центр зайнятості, як базовий, є окремими юридичними особами централізованої системи державної служби зайнятості України.

Зважаючи на те, що позивач перебувала у трудових відносинах з Малинським міським центром зайнятості, входила до штату цього базового центру зайнятості; нарахування і виплата їй заробітної плати здійснювалася співробітниками центру за рахунок коштів базового центру, висновки судів попередніх інстанцій про покладення обов`язку з виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 на Житомирський обласний центр зайнятості, є помилковими.

Разом з тим, оскільки згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, Малинський міський центр зайнятості, як юридичну особу, припинено з

29 жовтня 2018 року, а його правонаступником є Житомирський обласний центр зайнятості, Верховний Суд вважає, що скасування оскаржуваних судових рішень у зазначеній частині, з роз`ясненням позивачеві права на звернення з позовом до суду з аналогічними вимогами до Житомирського обласного центру зайнятості, як правонаступника Малинського міського центру зайнятості, не призведе до ефективного поновлення порушених прав позивача, а тому не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Житомирського обласного центру зайнятості.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Житомирського обласного центру зайнятості залишити без задоволення.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 14 червня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 18 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик