Справа № 446/1366/18 Головуючий у 1 інстанції: Костюк У.І.
Провадження № 22-ц/811/1752/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року м. Львів

Справа № 446/1366/18

Провадження № 22-ц/811/1752/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Приколоти Т.І.

секретар Бадівська О.О.

за участю представника ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 26 березня 2019 року в складі судді Костюк У.І.

у справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України, третіх осіб Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном та звільнення майна з-під арешту,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася з позовом до суду до ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України, третіх осіб Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном та звільнення майна з-під арешту.

Оскаржуваним рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 26 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення суду оскаржила ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.

З рішенням не погоджується, вважає що воно є незаконним та необґрунтованим.

Вказує, що 29.08.2016 між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0757 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Вказаний житловий будинок належав продавцю ОСОБА_5 на підставі договору дарування посвідченого 28.01.2011, ОСОБА_6 . приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу за реєстровим номером № 6662 та внесеного до державного реєстру речових прав 05.08.2016 року. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 21. Апелянт зазначає, що одночасно з набуттям права власності на житловий будинок до неї перейшло й право на земельну ділянку, на якій він розташований. 16.04.2018 Державним виконавцем ДВС ГТУЮ у Львівській області було накладено арешт на вказану вище спірну земельну ділянку в межах виконавчого провадження ВП № 50223134, де боржником є ОСОБА_3 .

Вказує, що накладення арешту на земельну ділянку площею 0,0757 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на якій розташований житловий будинок (А-1) № 242/7, загальною площею 186, 3 кв. м., житловою площею 96,5 кв.м., який на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , за борговими зобов`язаннями інших осіб, - порушує право ОСОБА_2 на вільне користування та розпорядження своїм майном.

Просить рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 26 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким усунути перешкоди у здійсненні законного права ОСОБА_2 на користування та розпорядження земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на якій розташований житловий будинок (А-1) № 242/7, загальною площею 186, 3 кв. м., житловою площею 96,5 кв.м. шляхом: визнання за ОСОБА_2 права користування та розпорядження земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та скасування арешту земельної ділянки, площею 0,0757 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , а також оголошення заборони на її відчуження, накладеного Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Львівській області 16.04.2018 у виконавчому провадження ВП № 50223134 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2/463/472/14, виданого Личаківським районним судом м. Львова.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та треті особи , в судове засідання не з`явилися, хоча про розгляд справи повідомлялися належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Встановлено, що згідно з договором дарування будинку, посвідченого 28.01.2011 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 504, ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_5 прийняла безоплатно у власність (дарунок) житловий будинок АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0,0757 га, кадастровий номер :01:008:0059 (арк. справи18).

ОСОБА_5 продала ОСОБА_2 та ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0,0757 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджено договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 29.08.2016 приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького нотаріального округу Львівської області та зареєстрованого в реєстрі на № 1594 (арк. справи 19).

29.08.2016 приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького нотаріального округу Львівської області проведено державну реєстрацію права приватної спільної часткової власності житлового будинку АДРЕСА_2 по Ѕ частці за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (арк. справи 23-26).

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Львівській області від 16.04.2018 ОСОБА_7 , прийнятою у виконавчому провадженні № 50223134 з виконання виконавчого листа № 2/463/472/14, виданого 28.07.2014 Личаківським районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_8 солідарно з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості за кредитними договорами № 60407С32 від 27.06.2007 та № 60407С76 від 22.10.2007 в розмірі 209112,70 доларів США та 2548224,85 грн, а також судових вттрат в розмірі 3441 грн, накладено арешт на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку з кадастровим номером :01:008:0059, площею 0,0757 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що належить боржнику ОСОБА_3 (арк. справи 20-22).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції вважав, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права як усунення перешкод в користуванні та розпорядженні спірним майном, шляхом визнання права користування та розпорядження ним є взаємовиключним, окрім того заявлена позовна вимога позивач про визнання за нею права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку з кадастровим номером :01:008:0059, площею 0,0757 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та скасування арешту такої в цілому, а не в належній позивачу частці є безпідставною, оскільки співвласником нерухомого майна, окрім позивача, є ОСОБА_4 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч.3-4 ст.. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 придбали житловий будинок АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0,0757 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджено договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 29.08.2016 приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького нотаріального округу Львівської області та зареєстрованого в реєстрі на № 1594.

Відповідно до ч.1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч.1, 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до ч.1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. У разі якщо позивач одночасно доводить своє право власності, яке виникло, наприклад, із договору про спільну власність або таке його право не визнається чи оспорюється співвласником, то відповідно до заявлених вимог суд вирішує вимогу про зняття арешту з майна та про визнання права власності на це майно.

Як вбачається з позовних вимог ОСОБА_2 просить усунути перешкоди у здійсненні права на користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом визнання за нею права користування та розпорядження земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку з кадастровим номером :01:008:0059, площею 0,0757 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на якій розташований житловий будинок (А-1) № АДРЕСА_3 /7, загальною площею 186,3 кв.м., житловою площею 92.5 кв.м., який на праві приватної спільної часткової власності належить їй та ОСОБА_4 та скасування арешту вказаної земельної ділянки.

При цьому ОСОБА_2 не ставиться питання про визнання за нею права власності на це майно, відповідно до ст.. 59 ЗУ «Про виконавче провадження». Окрім того, ОСОБА_2 просить визнати за нею права користування та розпорядження земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку з кадастровим номером :01:008:0059, площею 0,0757 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 хоча вона не є одноосібним власником вказаного майна.

Фактично, судом першої інстанції не заперечувалось право ОСОБА_2 на володіння, користування або розпорядження спірною земельною ділянкою, а лише наголошувалось на неправильному виборі способу захисту свої прав.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Обґрунтування позову певними правовими нормами, як і посилання на фактичні обставини справи та визначення предмету спору, процесуальним законом покладено саме на позивача, у зв`язку з чим у відповідача у справі виникають певні правомірні очікування оскільки реалізація його прав на захист проти позову перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з правовими підставами, викладеними саме позивачем, а не тими, що можуть бути додатково самостійно визначені судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття "спосіб захисту права та/або інтересу" не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.

Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 26 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді