Апеляційне провадження №22-ц/824/8380/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який мотивував наступним:

Квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності в рівних частинах дружині позивача ОСОБА_3 та його тестю ОСОБА_4 (по Ѕ квартири кожному). Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 дружини позивача ј частина квартири в порядку спадкування перейшла до їх спільного сина ОСОБА_5, який оформив своє право власності. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер син ОСОБА_5, після смерті якого позивач оформив право власності в порядку спадкування на ј частину спірної квартири. Частина квартири, яка належала ОСОБА_4 за заповітом успадкувала відповідач ОСОБА_2 З приводу цього між сторонами існував судовий спір, за результатами якого 07.04.2017 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва за відповідачем визнано право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 на Ѕ частину спірної квартири. При цьому вказаним рішенням ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні права власності на решту ј частину квартири (остання вважала, що тачка частка була успадкована ОСОБА_4 після смерті його доньки) та встановлено, що таку частку в квартирі ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_3 не успадковував. Таким чином позивач вважає, що спірна ј частина квартири була також фактично успадкована після смерті матері її сином ОСОБА_5, однак не була належним чином оформлена. Оскільки позивач є єдиним спадкоємцем після смерті сина, просив суд визнати за ним в порядку спадкування право власності на спірну частину квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, вважає, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду не відповідають вимогам діючого законодавства, є необґрунтованими і порушують права та законні інтереси особи яка звернулась за судовим захистом. Свою скаргу обґрунтовує тим, що суд помилково застосував ст.1270 ЦК України, оскільки зазначена матеріальна норма ніякого відношення до вказаної ситуації не має. Посилання на ст.ст. 1272, 1273 ЦК України, в яких прописані наслідки пропущення строку для прийняття спадщини є також абсолютно безпідставно зазначені. Крім того судом порушено принцип змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, оскільки суд, посилаючись на докази (ст. 76-81 ЦПК), умисно не застосував положення ст. 82 ЦПК України, які встановлюють підстави для звільнення від доказування, в даному випадку - чинне рішення суду, в якому встановлені факти, що мають фундаментальне значення для даної справи. Таким чином висновок суду про те, що ОСОБА_4 належала спірна ј частина спірної квартири, є необґрунтованим. Суд першої інстанції поверхнево розглянув справу та ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, яке на думку апелянта підлягає обов'язковому скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Суть позиції позивача полягала в тому, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності його покійному тестю - ОСОБА_4 та покійній дружині - ОСОБА_3. Ѕ частка квартири, яка належала на праві власності ОСОБА_4, була за заповітом успадкована відповідачем по справі - ОСОБА_2. Половина від частки, якою володіла дружина позивача, була успадкована їх сином - ОСОБА_5, про що останній оформив свідоцтво про право власності на ј частку квартири. Таким чином на сьогоднішній день залишилась неоформленою інша ј частина спірної квартири, яка належала дружині позивача, і яка з точки зору позивача була успадкована його сином після смерті матері, але не була оформлена.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті сина позивача - ОСОБА_5, суд першої інстанції посилався на те, що спірна частина квартири була успадкована ОСОБА_4 після смерті його дочки - ОСОБА_3, і таким чином вона не може вважатися такою, що була успадкована сином - ОСОБА_5, що в свою чергу обумовлює безпідставність позовних вимог позивача.

З наведеною позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може, зважаючи на те, що питання щодо обсягу частин в спірній квартирі, які належали на час смерті ОСОБА_4, а саме питання, чи успадкував він спірну ј частину квартири, яка належала його доньці, вже була предметом судового розгляду в рамках справи №755/12950/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно. За результатами розгляду даної справи судом було встановлено, що ОСОБА_4 не успадковував жодної частини в квартирі після смерті своєї дочки ОСОБА_3 Дана обставина була безпосередньо предметом судового розгляду, за результатом якого суд прямо встановив вищевказаний факт. Рішення суду переглядалося в апеляційном порядку, за результатами чого було залишене без змін та набрало законної сили. За таких умов такі обставини, встановлені рішенням суду у справі №755/12950/15-ц, відповідно до п.п. 3, 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають повторному доведенню. Зважаючи наведене, при вирішенні даної справи суд першої інстанції мав керуватися тим, що спірна частка в квартирі ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_3 не успадковувалася.

Окремо звертає увагу колегія суддів апеляційного суду на те, що ухвалюючи висновок про успадковування ОСОБА_4 частки в квартирі після доньки, суд керувався тією обставиною, що в матеріалах спадкової справи міститься свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_4 При цьому суд першої інстанції не звернув увагу на те, що на час видачі вказаного свідоцтва - 26.10.2010 року право власності не виникало автоматично при видачі такого роду свідоцтв, а відповідно до положень ч.2 ст. 331 ЦК України підлягало державній реєстрації, а саме право власності на нерухоме майно виникало лише з моменту його державної реєстрації. Оскільки ОСОБА_4 не зареєстрував свого права власності у встановленому законом порядку, що і було встановлено в ході розгляду справи, право власності на спірну частку у нього не виникло.

Враховуючі ту обставину, що на час смерті дружини позивача - ОСОБА_3, їх спільний син ОСОБА_5 був неповнолітнім, у відповідності до положення ч.4 ст. 1268 ЦК України він вважається таким, що прийняв спадщину після смерті своєї матері. Таким чином колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про те, що ј частина спірної квартири, тобто половина від належної частки ОСОБА_3, ОСОБА_5 була оформлена за його заявою про прийняття спадщини, а інша частина частки матері оформлена не була, однак фактично успадкована в силу положень ст. 1268 ЦК України з огляду на те, що її не було успадковано (оформлено) іншою особою, тобто ОСОБА_4 Оскільки єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_5 є його батько - позивач по справі, його вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом на спірну ј частину квартири є обґрунтованими. Таким чином ј частина в спірній квартирі вже належить ОСОБА_1 та оформлена за ним, а право власності на іншу ј частину в квартирі підлягає визнанню за ним в рамках даної справи, на що суд першої інстанції увагу не звернув.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. При цьому неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи викладене, зважаючи на невірне вирішення справи судом першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Приписами ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, такі судові витрати необхідно покласти на відповідача. За таких умов з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 1762,20 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 квітня 2019 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити. Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на ј частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П.Приходько