Єдиний унікальний номер справи 467/1044/13-ц Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/1408/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 вересня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, переглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 червня 2019 року ухвалене під головуванням судді Кірімової О.М., у приміщенні цього суду того ж дня, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

В липні 2013 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі-Банк) пред`явило до ОСОБА_1 вищезазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

27 квітня 2006 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір б/н, відповідно до якого, останній отримав кредит у розмірі 1 000 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 30 червня 2013 року має заборгованість 23 197 гривень 88 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 6 759 гривень 26 копійок, заборгованості за процентам за користування грошового банківського споживчого кредиту в сумі 14 857 гривень 77 копійок, штрафу (фіксована частина) - 500 гривень, та штрафу (процентна складова) - 1 080 гривень 85 копійок.

Посилаючись на наведене, Банк просив стягнути з відповідача на свою користь 23 197 гривень 88 копійок заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 09 вересня 2013 року позов Банку задоволено в повному обсязі.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 25 квітня 2019 року вказане заочне рішення, за заявою ОСОБА_1 - скасовано.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 червня 2019 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 22 764 гривні 96 копійок, з яких 6 759 гривень 26 копійок заборгованості за кредитом, 14 445 гривень 46 копійок процентів за користування грошового банківського споживчого кредиту, 500 гривень - штрафу (фіксована частина), 1060 гривень 24 копійок - штрафу (процентна ставка) та 227 гривень 65 копійок судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в позові Банку відмовити.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржене рішення суду 1 інстанції змінити, виходячи з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що прострочена заборгованість за кредитом виникла у ОСОБА_1 з 21 січня 2010 року, у строк дії кредитної картки - 30 квітня 2013 року (тобто строк повернення кредиту в цілому), а тому, звернувшись з позовом до суду 11 липня 2013 року, Банк має право вимагати повернення заборгованості, яка виникла після 01 травня 2013 року, тобто позивач звернувся до суду в передбачений законом строк позовної давності, а тому наявні підстави для стягнення із відповідача заборгованості за кредитом в розмірі 6 759 гривень 26 копійок, 14 445 гривень 46 копійок процентів за користування кредитом та 1 560 гривень 24 копійки - штрафу, за прострочку виконання грошового зобов`язання, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду не у повній мірі погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором регулюються положеннями Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог статей 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається, і, таке встановлено судом 1 інстанції, що 27 квітня 2006 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого, він отримав кредит у розмірі 1 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який вже 18.05.2006 року було збільшено до 10 000 гривень (а.с. 6,73).

За користування кредитом, позичальник зобов`язувався вносити плату у розмірі 36 % річних, та повернути грошові кошти по закінченню дії договору, який був рівний дії картки.

Згідно довідки Банку, картка діяла з 28.04.2006 року і до 04.2013 року, а відповідно весь цей час позичальник зобов`язаний був сплачувати обумовлені договором грошові суми (а.с. -73 зв.). .

Надання кредитних коштів позичальнику на виконання умов вказаного договору підтверджується банківською випискою за карткою НОМЕР_1 та розрахунком заборгованості станом на 30 червня 2013 року (а.с. 69-72).

Відповідач свої зобов`язання за договором кредиту виконував неналежним чином, внаслідок чого утворилася заборгованість з повернення кредиту та сплати процентів за користування ним у розмірі 15 726 гривень 45 копійок: що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6 759 гривень 26 копійок, по процентам - 8 967 гривень 19 копійок, яку відповідно до названих норм, відповідач і повинен повернути позивачу.

Оскільки в добровільному порядку він цього не робить, то названу грошову суму слід стягнути за судовим рішенням.

Із змісту розрахунку заборгованості наданого Банком, вбачається, що на час укладання кредитного договору, Банк виходив з процентної ставки за користування кредитними коштами в розмірі 36 відсотків, проте в подальшому починаючи з жовтня 2006 року збільшив її та почав нараховувати 72 відсотки на прострочену заборгованості.

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідачу були відомі та погоджувались з ним будь-які інші умови кредитування, в тому числі щодо збільшення процентної ставки.

Більш того, у подальшому, погодившись з розміром встановленої процентної ставки - 36 % на рік, Банк надав суду розрахунок заборгованості за цією процентною ставкою.

За таких обставин, розрахунок заборгованості має бути визначений, виходячи з первинно застосованої процентної ставки за користування кредитними коштами, а саме 36 відсотків річних.

У зв`язку з цим та, відповідно до розрахунку позивача, наданого суду інстанції, заборгованість ОСОБА_1 станом на 30 квітня 2013 року становить 15 726 гривень 45 копійок, з яких: заборгованість по кредиту 6 759 гривень 26 копійок, по процентам 8 967 гривень 19 копійок.

Належних та допустимих доказів, які б спростовували цей розрахунок відповідачем суду не надано, тому колегія суддів бере до уваги зазначений розрахунок заборгованості.

А тому, саме ця сума і підлягає стягненню на користь позивача з відповідача.

Оскільки суд 1 інстанції стягнув заборгованість у більшому розмірі, то розмір стягнення слід привести у відповідність з виписаним, постановою апеляційного суду, зменшивши його.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Водночас, не підлягають задоволенню вимоги про стягнення штрафів, розмір яких обумовлено в договорі - 500 грн. (фіксована частина) + 1 060 грн. 24 коп. (процентна складова) - 5% від суми заборгованості (від суди позову за змістом позову) по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених процентів, комісій, які передбачені п.8.6. (а.с.8) Умов надання банківських послуг у зв`язку з порушенням позичальником строків платежів більш ніж на 120 днів за необґрунтованістю, оскільки вказані штрафи не зазначені в розрахунку заборгованості наданому суду апеляційної інстанції.

Що ж до вимоги відповідача про застосування позовної давності, то вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

06 травня 2019 року відповідач подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, де вважав кінцевим строком погашення кредиту 27 квітня 2008 року, а загальний термін звернення до суду закінчився 27 квітня 2011 року (а.с. 54-57).

Згідно довідки наданої Банком термін дії картки 04/13 (а.с. 72 зв.).

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що строк виконання зобов`язання з погашення повної кредитної заборгованості спливає в квітні 2013 року, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не з дня здійснення останнього платежу. Тому АТ КБ «Приватбанк» пред`явивши позов у даній справі 11 липня 2013 року не порушило строку позовної давності.

Вказаний висновок ґрунтується на правовій позиції Верховного суду України викладеної у постанові від 07 жовтня 2015року справа № 6-1295 цс15 та інших постановах, яка не змінена подальшою практикою Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За такого, рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та в частині стягнення судового збору змінити.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає за можливе здійснити зміну розподілу судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач АТ КБ «ПриватБанк» сплатив судовий збір у розмірі 231 гривня 98 копійок за подання позовної заяви, вимоги Банку задоволенні на 66 % (231,98 грн. х 66% = 152,91 грн.). Апеляційну скаргу відповідача задоволено на 34% (347,28 гривень х 34 % = 118 гривень ).

За таких обставин, з урахуванням взаємозаліку з відповідача на користь Банку підлягає стягненню 34 гривні 81 копійка судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 червня 2019 року змінити та прийняти нову постанову, якою зменшити розмір заборгованості за кредитним договором б/н від 27 квітня 2006 року, належної до стягнення з ОСОБА_1 (код платника податків НОМЕР_2 ) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (р/р НОМЕР_3 , МФО 305299, ) з 23 197 гривень 88 копійок до 15 726 гривень 45 копійок.

Рішення в частині стягнення штрафу (процентна та фіксована складові) скасувати та відмовити у названій вимозі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (р/р НОМЕР_4 , МФО 305299, ) сплачений судовий збір в сумі 34 гривні 41 копійка.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

__________________________________________________

Повний текст постанови складено 30 вересня 2019 року.