ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5747/19 Справа № 202/8023/17 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л.А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи Індустріальний відділ державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Піонтковська Олена Олегівна, про визнання недійсним правочину та визначення ідеальних часток у праві сумісної власності подружжя, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину та визначення ідеальних часток у праві сумісної власності подружжя, мотивуючи його тим, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року частково задоволені його позовні вимоги до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення від спадкування, визнання права власності, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, стягнення грошових коштів, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна, та стягнуто на його користь з ОСОБА_3 34.118 доларів США 08 центів, грошові кошти у розмірі 11.499 грн.83 коп,, грошові кошти у розмірі 15.592 грн.51 коп., грошові кошти у розмірі 2.934 грн.25 коп.

Зазначав про те, що постановою державного виконавця Індустріального ВДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області від 12 серпня 2016 року відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів на загальну суму, еквівалентну 1.649.878 грн.77 коп.

Вказував, що ОСОБА_3 умисно 26 листопада 2015 року уклала зі своїм чоловіком, ОСОБА_1 , договір про розподіл спільного майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Піонтковською О.О. за реєстровим номером 1363, яким визначили, що ОСОБА_1 належить: квартира АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 ; автомобіль марки Toyota модель Corola, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; автомобіль марки Chevrolet модель Aveo, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . ОСОБА_3 за цим договором належить 500.000 грн.

Посилаючись на те, що договір від 26 листопада 2015 року було укладено виключно з метою уникнення виконання рішення суду, що істотно порушує його права у зв`язку з позбавленням його можливості отримати грошові кошти, та свідчить про його фіктивність, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним внаслідок його фіктивності договір про розподіл спільного майна подружжя, укладений 26 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Піонтковською О.О. та зареєстровано в реєстрі за №1363. Визначити, що ОСОБА_3 належить 1/2 частина у праві спільної сумісної власності подружжя на наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. за реєстровим № 5966; квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хайкиною О.Л. за реєстровим №1615; автомобіль марки Toyota модель Corola, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу АЕС НОМЕР_3 , виданого РП 1-го МВ ДАЇ УМВС України в Дніпропетровській області 23 липня 2007 року; автомобіль марки Chevrolet модель Aveo, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого Центром ДАІ 1201, дата реєстрації 13 лютого 2015 року.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Сімейним кодексом України закріплено принцип розпорядження спільним майном подружжя за їх взаємною згодою, спірний договір не є фіктивним, а суд не мав права визначати частку ОСОБА_3 у майні подружжя.

Правом на надання відзиву сторони по справі не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду у повній мірі не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення від спадкування, визнання права власності, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, стягнення грошових коштів, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 34.118 доларів США 08 центів, грошові кошти у розмірі 11.499 грн.83 коп., грошові кошти у розмірі 15.592 грн.51 коп.., грошові кошти у розмірі 2.934 грн. 25 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено (т.1 а.с.6-8).

Встановлено, що 26 листопада 2015 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 укладено договір про розподіл спільного майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Піонтковською О.О. за реєстровим номером 1363.

За вказаним договором майно, що було у спільній сумісній власності ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , розподілено між ними, змінено право спільної сумісної власності на право особистої приватної власності і визначено, що ОСОБА_1 належить: квартира АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 ; автомобіль марки Toyota модель Corola, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; автомобіль марки Chevrolet модель Aveo, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

ОСОБА_3 за цим договором належить 500.000 грн. (т.1 а.с.142,143).

Судом також встановлено, що на час розгляду справи відповідачі продовжують перебувати в зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.125).

Крім того, відповідач ОСОБА_1 під час розгляду справи не заперечував, що ОСОБА_3 проживає і користується однією з квартир, яка відповідно до договору про розподіл майна подружжя визначена як його особиста власність.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що спірний правочин був укладений між відповідачами 26 листопада 2015 року, тобто після ухвалення 03 листопада 2015 року рішення Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська, яке набрало законної сили, що свідчить про те, що відповідачі, будучи обізнаними про те, що ОСОБА_3 має сплатити ОСОБА_2 грошову суму у значному розмірі, вчиняють правочин, котрим фактично позбавляють позивача у майбутньому звернути стягнення на майно боржника, договір про розподіл майна подружжя було укладено без наміру створити певні правові наслідки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду стосовно фіктивності оспорюваного правочину, втім не погоджується з визначенням судом ідеальних часток у праві сумісної власності подружжя у зв`язку з наступним.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умисел в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Вказаний вище висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнаний фіктивним.

Колегія суддів звертає увагу на те, що оспорюваний договір про поділ майна подружжя, яке є близькими людьми, укладено після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості з дружини ОСОБА_3 .

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Колегія суддів наголошує на тому, що позивач довів факт фіктивності оспорюваного ним правочину та факт того, що у всіх учасників даного правочину були відсутні наміри створити юридичні наслідки, а були направлені виключено на уникнення виконання рішення суду, яке набрало законної сили, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що договір є дійсний та був укладений на підставі Сімейного кодексу України, даних фактів не спростовують.

Втім колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визначення ідеальних часток у праві сумісної власності подружжя.

Позивач ОСОБА_2 фактично не має жодного відношення до майна про визначення ідеальних часток, якого порушує питання.

В матеріалах справи відсутні докази стосовно того, що спірне майно було набуте подружжям за час перебування у шлюбі, спільною працею, тобто відсутні підстави визначати за ОСОБА_3 саме 1/2 частину у праві спільної сумісної власності подружжя.

Той факт, що відповідачі з метою уникнення можливості виконання рішення суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 шляхом укладання фіктивного правочину погодили те, що право власності на рухоме та нерухоме майно за їх домовленістю належить саме чоловікові, не дають підстав для визначення частки ОСОБА_3 та звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі №6-1447цс17 зроблено висновок, що стаття 57 СК України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі №6-399цс17.

Таким чином доводи апеляційної скарги в частині наявності правових підстав для відмови у визначенні ідеальних часток у праві сумісної власності подружжя заслуговують на увагу та є такими, що знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції в цій частині не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, допустився порушень норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 березня 2019 року в частині визначення ідеальних часток у праві сумісної власності подружжя скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи Індустріальний відділ державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Піонтковська Олена Олегівна, про визначення ідеальних часток у праві сумісної власності подружжя відмовити.

В решті рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.