Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 295/455/16-ц

провадження № 61-26516св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 лютого 2017 року у складі судді Слюсарчук Н. Ф. та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 18 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Кочетова Л. Г., Микитюк О. Ю., Шевчук А. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 11 квітня 2015 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір безпроцентної позики, за умовами якого він передав, а ОСОБА_4 прийняв у борг кошти у розмірі 75 000,00 грн, які зобов'язався повернути у строк до 21 жовтня 2015 року.

У подальшому сторони змінили умови вказаного договору та ОСОБА_4 зобов'язався повернути до 01 листопада 2015 року 6 400,00 дол. США, замість 75 000,00 грн, отриманих згідно з договором від 11 квітня 2015 року, про що склав відповідну розписку.

Крім того, 20 квітня 2015 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого він передав у борг останньому кошти у розмірі 960,00 дол. США, які зобов'язався повернути у строк до 21 жовтня 2015 року, про що ОСОБА_4 було складено розписку.

Вказував, що ОСОБА_4 свої зобов'язання за договорами позики від 11 квітня 2015 року і від 20 квітня 2015 року не виконав, позику в установлений строк не повернув, тому ОСОБА_3, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 30 грудня 2016 року, просив суд стягнути з ОСОБА_4 борг у розмірі 200 550,01 грн, неустойку у розмірі 1 437 000,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 14 287,50 грн, три проценти річних у розмірі 2 952,74 грн, пеню у розмірі 40 585,71 грн, штраф у розмірі 100 000,00 грн, витратні збитки у розмірі 6 890,00 грн, а всього 1 802 265,66 грн

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15 лютого 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість у загальному розмірі 181 133,06 грн, яка складається із: отриманої відповідно до боргової розписки від 14 квітня 2015 року позики у розмірі 174 272,00 грн і трьох процентів річних у розмірі 6 861,06 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що письмова форма договору позики від 11 квітня 2015 року, з урахуванням розписки, складеної відповідачем 14 квітня 2015 року, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Оскільки відповідач у визначений договором строк позику не повернув, тому з нього на підставі статей 1049, 1050 ЦК України підлягає стягненню заборгованість за цим договором і три проценти річних від простроченої суми відповідно до статті 625 ЦК України.При цьому, суд критично оцінив надану позивачем розписку, складену відповідачем 20 квітня 2015 року, оскільки її зміст не підтверджує істотні умови договору позики, а також суперечить умовам договору позики від 14 квітня 2015 року.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 18 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 лютого 2017 року в частині стягнення заборгованості за договорами позики від 11 квітня 2015 року і від 20 квітня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 11 квітня 2015 року у розмірі 6 400,00 дол. США, що за курсом Національного банку України становить 174 274,95 грн, три проценти річних від простроченої суми позики у розмірі 6 760,78 грн та заборгованість за договором позики від 20 квітня 2015 року у розмірі 960,00 дол. США, що за курсом Національного банку України становить 26 141,24 грн, три проценти річних від простроченої суми позики у розмірі 913,03 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору, тому, встановивши, що основне зобов'язання за договорами позики від 11 квітня 2015 року і від 20 квітня 2015 року не виконано, суд дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний повернути позивачу отриману за цими договорами позику і сплатити три проценти річних відповідно до статті 625 ЦК України. При цьому суд першої інстанції помилково вважав, що розписка, складена відповідачем 20 квітня 2015 року, стосується договору позики від 11 квітня 2015 року, а не є окремим зобов'язанням.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року № 595/0/226-19 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п'яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів зробити відповідний правовий висновок. Разом з тим, судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень не було встановлено дійсну природу правовідносин, що призвело до неправильних висновків щодо обставин справи, оскільки у дійсності між сторонами було укладено договір зберігання грошових коштів, а не договори позики.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2018 року ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 квітня ОСОБА_4 було складено розписку, згідно з якою він прийняв на зберігання згідно з договором від 11 квітня 2015 року № 11-04-2015/ДСА-ЗІА від ОСОБА_3 75 000,00 грн.

11 квітня 2015 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було укладено договір безпроцентної позики № 11-04-2015/ДСА-ЗІА, за умовами якого ОСОБА_3 передав у власність, а ОСОБА_4 прийняв кошти у розмірі 75 000,00 грн, які зобов'язався повернути у строк до 21 жовтня 2015 року.

Згідно з пунктом 2 цього договору сума позики прийнята у повному обсязі від позикодавця позичальником до підписання цього договору. Факт отримання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

14 квітня 2015 року ОСОБА_4 було складено розписку, згідно з якою він зобов'язався повернути до 01 листопада 2015 року 6 400,00 дол. США, замість 75 000,00 грн, отриманих згідно з договором від 11 квітня 2015 року № 11-04-2015/ДСА-ЗІА.

20 квітня 2015 року ОСОБА_4 було складено розписку, згідно з якою він зобов'язався повернути 960,00 дол. США ОСОБА_3 у строк до 21 жовтня 2015 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною третьою вказаної статті передбачено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду у повній мірі не відповідає.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Враховуючи, що укладений сторонами договір безпроцентної позики від 11 квітня 2015 року, з урахуванням змісту розписки, складеної ОСОБА_4 14 квітня 2015 року, та розписка від 20 квітня 2015 року свідчать не лише про укладення між сторонами договорів позики, а й про передачу позикодавцем грошової суми позичальнику, то суд дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами позикового зобов'язання.

При цьому, наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов'язання з повернення позики позичальником не виконано.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У частині другій статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вказаних обставин, суди першої у нескасованій частині та апеляційної інстанцій ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення про задоволення позову і стягнення з відповідача суми позики і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Разом з тим, не можна погодитися із висновком апеляційного суду про визначення суми заборгованості в іноземній валюті.

Так, відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з частиною першою статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Зі змісту позовної заяви, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 30 грудня 2016 року, вбачається, що позивачем була пред'явлена вимога про стягнення заборгованості з відповідача в національній валюті - гривні. Оскільки позивачем була заявлена вимога про стягнення заборгованості саме у гривні, то апеляційним судом у порушення принципу диспозитивності було визначено борг, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, в іноземній валюті, що відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою для зміни оскаржуваного рішення апеляційного суду в указаній частині.

Доводи заявника, що між сторонами у дійсності було укладено договір зберігання грошових коштів є безпідставними, оскільки спростовуються встановленими судами обставинами справи та змістом розписки від 20 квітня 2015 року, складеної ОСОБА_4, і договору безпроцентної позики грошей від 11 квітня 2015 року № 11-04-2015/ДСА-ЗІА, з урахуванням розписки від 14 квітня 2015 року, з яких вбачається, що грошові кошти відповідачем було отримано у борг з обов'язком повернути їх у визначений строк. При цьому, твердження ОСОБА_4, що судами не було встановлено дійсну природу правовідносинсторін, не скасовує обов'язку відповідача повернути кошти та права позивача на отримання трьох процентів річних у зв'язку з несвоєчасним виконанням грошового зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування законних та обґрунтованих рішень, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

З урахуванням того, що вказані доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд приходить до висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Встановивши, що апеляційним судом у порушення вимог процесуального закону визначено суму заборгованість в іноземній валюті, колегія суддів згідно зі статтею 412 ЦПК України дійшла висновку, що рішення апеляційного суду у цій частині підлягає зміні, а в іншій частині оскаржувані рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 18 квітня 2017 року змінити в частині визначення заборгованості в іноземній валюті, зазначивши, що із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 11 квітня 2015 року у розмірі 174 274,95 грн (сто сімдесят чотири тисячі двісті сімдесят чотири гривні дев'яносто п'ять копійок), три проценти річних від простроченої суми позики у розмірі 6 760,78 грн (шість тисяч сімсот шістдесят гривень сімдесят вісім копійок) та заборгованість за договором позики від 20 квітня 2015 року у розмірі 26 141,24 грн (двадцять шість тисяч сто сорок одна гривня двадцять чотири копійки), три проценти річних від простроченої суми позики у розмірі 913,03 грн (дев'ятсот тринадцять гривень три копійки), а всього 208 090,00 грн (двісті вісім тисяч дев'яносто гривень).

В іншій нескасованій частині рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 18 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович