Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 272/62/15-ц

провадження № 61-8833св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: виконавчий комітет Андрушівської міської ради, ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , на рішення апеляційного суду Житомирської області від 08 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Широкової Л. В., Галацевич О. М., Матюшенка І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Андрушівської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним, скасування рішення виконавчого комітету Андрушівської міської ради від 31 січня 1994 року № 24 в частині надання у власність земельних ділянок та скасування державних актів.

Позов мотивовано тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 червня 1983 року він є власником частини будинку АДРЕСА_1 . Оскільки він не є громадянином України та не має можливості утримувати вказане майно, він надав довіреність на розпорядження своїм майном ОСОБА_4 з метою відчуження. Останнім встановлено, що на земельні ділянки за вищевказаною адресою рішенням виконавчого комітету Андрушівської міської ради № 24 від 31 січня 1994 року видано державні акти на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що вказаним рішенням виконавчого комітету Андрушівської міської ради № 24 від31 січня 1994 року порушено його права як співвласника будинку, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 11 лютого 2016 року позов задоволено. Визнано нечинним та скасовано рішення виконкому Андрушівської міської ради від 31 січня 1994 року № 24 в частині надання у власність земельних ділянок ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Визнано недійсними державні акти на право приватної власності на землю 01-01 серії ЖТ № 003122 на ім`я ОСОБА_2 та 01-01 серії ЖТ № 003123 на ім`я ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що станом на момент винесення оскаржуваного рішення виконкомом Андрушівської міської ради № 24 від 31 січня 1994 року відсутні відомості про руйнування спірного будинку; акт про відсутність частини житлового будинку, що належить ОСОБА_1 , складено працівниками КП «Бердичівське МБТІ» лише 27 лютого 2012 року. Також судом встановлено факт порушення частини другої статті 67 Земельного кодексу України в редакції від 05 травня 1993 року, згідно із якою може буди передано у власність в межах міста не більше 0,10 га, проте за вказаною адресою рахується земельна ділянка у розмірі 0,12 га. Крім того протокол погодження суміжностей земельної ділянки землевласника, що визнано всіма сторонами, не був підписаний особисто ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 08 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 11 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

Відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що частина будинку, право власності на яке має позивач, зруйнована, а відмова Андрушівської міської ради у наданні йому земельної ділянки за вищевказаною адресою не пов`язана з видачею відповідачам державних актів на право власності на земельну ділянку, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про відсутність порушення прав ОСОБА_1 , що підлягають захисту в обраний позивачем спосіб.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У травні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано, що зруйнування частини будинку встановлено лише в 2012 році, в той час як зруйнування його ще в 1994 році належним чином не підтверджено, а позивачем наголошувалося на тому, що в 1994 році вказана частина будинку була наявна. Також судом не враховано, що спірні правовідносини повинні бути розглянуті на підставі ЗК України, який діяв на час їх виникнення, а тому судом мало бути враховано вимоги частини другої статті 67 ЗК України в редакції від 05 травня 1993 року.

Короткий зміст заперечення на касаційну скаргу та узагальнення їх доводів

У червні 2016 року до суду касаційної інстанції від ОСОБА_2 надійшли заперечення на касаційну скаргу, у яких остання просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін, посилаючись на те, що між нею, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 у 1994 році були узгоджені межі та лише після цього погоджена технічна документація на земельні ділянки та в подальшому виготовлені правовстановлюючі документи. Згідно технічної документації за вказаною адресою станом на 1994 рік фактично була наявна земельна ділянка площею 0,20 га, а земельна ділянка, якою користувався ОСОБА_1 , складала 0,08 га, яка на даний час перебуває у власності Андрушівської міської ради, у зв`язку із чим права позивача зі сторони суміжних власників земельних ділянок не порушені.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 травня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу №272/62/15-ц з суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2017 року вказану справу №272/62/15-ц призначено до розгляду.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року вказана справа передана до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 24 червня 1983 року ОСОБА_1 є власником 45 / 100 будинку АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками були ОСОБА_5 (34/100 частини будинку) та ОСОБА_2 (21/100 частини будинку).

Довіреністю від 04 червня 2014 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_4 оформити відповідні документи на відчуження вищевказаного житлового будинку.

За вказаною адресою рахується земельна ділянка у розмірі 0,12 га, яка рішенням виконкому Андрушівської міської ради № 24 від 31 січня 1994 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам міста» була виділена ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розміром по 0,06 га кожному.

У подальшому останні отримали державні акти на право приватної власності на земельні ділянки: серії ЖТ № 003122 від 09 червня 1994 року на ім`я ОСОБА_2 та серії ЖТ № 003123 від 09 червня 1994 року на ім`я ОСОБА_5

Актом комунального підприємства «Бердичівське МБТІ» від 27 лютого 2012 року встановлено відсутність частини зазначеного житлового будинку.

Рішенням Андрушівської міської ради від 20 травня 2010 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання договору оренди земельної ділянки загальною площею 0,10 га для обслуговування об`єкта нерухомого майна у АДРЕСА_1 . Рішенням цієї ж ради від 19 жовтня 2010 року вищевказане рішення скасовано у зв`язку з відсутністю у позивача нерухомого майна за вказаною адресою.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що він розпочав здійснення дій по оформленню права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, проте видача відповідачам оспорюваних державних актів унеможливлює отримання ним у власність чи в оренду вказаної земельної ділянки, хоча він є співвласником вказаного вище житлового будинку.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 16 Земельного кодексу Української РСР 1970 року в редакції, чинній на час отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину, надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу. Порядок порушення і розгляду клопотань про надання земельних ділянок встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Стаття 90 Земельного кодексу Української РСР 1970 року передбачала, що на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. Якщо попередній власник будівлі одержав земельну ділянку на пільгових умовах за нормами, що перевищують діючі, за новим власником будинку може бути закріплена в користування земельна ділянка, виходячи з норм, встановлених статтею 88 цього Кодексу.

Особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок. Наступні зміни в розмірі часток в спільній власності на будинок, які сталися у зв`язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін встановленого порядку користування ділянкою. Угода про порядок користування земельною ділянкою є обов`язковою і для особи, яка згодом придбає відповідну частку в спільній власності на цей будинок. Якщо згоди на користування спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується в порядку, встановленому статтею 167 цього Кодексу (стаття 91 Земельного кодексу Української РСР 1970 року).

Таким чином, отримавши у спадщину 45/100 частини будинку АДРЕСА_1 , до позивача перейшло право користування земельною ділянкою у відповідній частці.

Аналогічні приписи містяться й в статті 30 Земельного кодексу України 1990 року в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

На час виникнення спірних правовідносин, відповідно до статті 42 Земельного кодексу України 1990 року, громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що сталися у зв`язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою. Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов`язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі. Якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом.

Згідно статті 67 Земельного кодексу України 1990 року громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.

Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється, зокрема, у разі знищення майна.

Згідно з положеннями статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статті 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 були співвласниками будинку АДРЕСА_1 .

Як вбачається з інвентаризаційної справи № 424 по АДРЕСА_1 , 20 серпня 1955 року за вказаним домоволодінням рахувалася земельна ділянка площею 2595 кв. м.

В договорі купівлі-продажу від 10 червня 1969 року, укладеному між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , зазначено, що спірний будинок розташований на земельній ділянці 2595 кв. м.

Згідно з актом змін від 18 липня 1980 року за вказаною адресою змінено зовнішні межі, відведено під забудову дитячого садка 600 кв. м.

Згідно з договором купівлі-продажу від 24 липня 1980 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , за вказаною адресою рахується земельна ділянка державного фонду мірою 1995 кв. м.

При цьому, рішенням виконкому Андрушівської міської ради № 24 від 31 січня 1994 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам міста» земельна ділянка за вказаною адресою була виділена ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розміром по 0,06 га кожному.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не з`ясували фактичний розмір земельної ділянки, яка рахується за вказаним вище будинковолодінням, відповідно до даних інвентаризаційної справи № 424.

Судами установлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 в натурі між сторонами не поділено, а матеріали справи не містять звернення співвласника ОСОБА_1 із заявою щодо припинення права власності через знищення нерухомого майна.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 були співвласниками вказаного вище житлового будинку, який в натурі між ними не поділено та право власності ОСОБА_1 на частину якого не припинено, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку, що зруйнована саме частина будинку, право власності на яку мав позивач, а тому видача відповідачам державних актів на право власності на земельну ділянку для обслуговування вказаного будинку не порушує його прав.

Разом з тим, не може залишатися в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки задовольняючи позов, суд першої інстанції не перевірив дотримання позивачем при зверненні до суду строку позовної давності та не надав будь-якої оцінки його заяві про поновлення такого строку, як пропущеного з поважних причин.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що у протоколах погодження суміжностей земельної ділянки землевласника від 1994 року наявний підпис навпроти прізвища « ОСОБА_1 ».

Відповідно до статті 71 ЦК Української РСР 1963 року в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

За приписами статті 75 ЦК Української РСР 1963 року в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу (стаття 76ЦК Української РСР 1963 року).

Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК Української РСР 1963 року).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) у своїх рішеннях (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії») неодноразово наголошував на том, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

При цьому як норма статті 76 Української РСР так і норма частини першої статті 261 ЦК України містять презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі могло стати (стало) відомо про порушення свого права, покладається саме на позивача.

Так, суд першої інстанції доводи відповідача щодо застосування позовної давності до виниклих правовідносин належним чином не перевірив та не з`ясував, коли ОСОБА_1 повинен був та міг довідатися про порушення своїх прав з огляду на наявність підпису в протоколах погодження суміжностей земельної ділянки землевласника від 1994 року навпроти його прізвища.

Також судом не надано будь-якої оцінки доводам відповідача про те, що ним не порушено право позивача на отримання земельної ділянки, оскільки за вказаним будинковолодінням рахувалася земельна ділянка у розмірі 1995 кв. м, в той час як оспорюваним рішенням виконкому Андрушівської міської ради від 31 січня 1994 року № 24 ОСОБА_2 та ОСОБА_5 виділена земельна ділянка розміром по 0,06 га кожному.

Крім того судом не враховано, що ОСОБА_5 , який був співвласником вказаного будинку та на ім`я якого було видано один із оспорюваних державних актів, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а його правонаступник ОСОБА_3 залучена до участі у справі в якості третьої особи.

Враховуючи обсяг процесуальних прав та обов`язків, визначених статтями 3, 27 та 31 ЦПК України 2004 року, сторонами вважаються особи, які є учасниками спірного матеріального правовідношення. Ознаками сторін, які відрізняють їх від інших осіб, які беруть участь у справі (зокрема третіх осіб) є те, що сторони - це особи, між якими виник спір про право, який є предметом розгляду та вирішення судом, та на сторони поширюються усі наслідки судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 35 ЦПК України 2004 року треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов`язки, встановлені статтею 27 ЦПК України 2004 року, та на них не поширюються права, передбачені статтею 31 ЦПК України 2004 року.

Судом першої інстанції не враховано, що за вимогою про визнання недійсним державного акту про право приватної власності на землю має відповідати не тільки особа, що видала державний акт, а й особа, право якої посвідчується таким документом.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктами 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК Українипідставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з`ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Враховуючи, що судами попередніх інстанцій не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 11 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 08 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук