КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 373/704/18 Головуючий у суді першої інстанції: Рева О.І.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/478/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою Литвиненко Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», правонаступника всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції представник позивача подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» у повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог банку ґрунтується на неправильно визначених судом правовідносинах між сторонами, неправильно застосованого закону, що їх регулює, неповно досліджено матеріали справи та не надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. Судом першої інстанції не враховано, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві, копії витягу з «Умов та правил надання банківських послуг» та Витягу з «Тарифів Банку». Відповідач укладання чи не укладання кредитного договору не оспорював, розрахунок заборгованості не спростував, не довів відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином, не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобов`язань, зустрічних позовних вимог не заявляв, таким чином судом першої інстанції помилково відмовлено в частині позовних вимог.

У судовому засіданні представник позивача Штронда А. М. підтримав доводи апеляційної скарги. Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги недоведені.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 11 жовтня 2011 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено договір шляхом підписання анкети-заяви та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» (а.с. 10.11).

За умовами договору банк надав позичальнику строковий кредит в сумі 2 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідачу видано кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 зі строком дії - до останнього дня червня 2015 року (а.с. 168).

За умовами кредитування, що підписані позичальником, сторони встановили порядок зниження ліміту заборгованості шляхом сплати позичальником до 25 числа кожного місяця щомісячного платежу на погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат (а.с. 11).

Доказів ознайомлення позичальника ОСОБА_2 з Умовами і правилами надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», з якими він погодився при підписанні анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, позивачем не надано.

Отже, встановленні фактичні обставини у справі свідчать про існування між сторонами кредитних правовідносин, із встановленим строком повернення кредиту (користування ним), сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки за порушення позичальником строків виконання зобов`язання.

Із наданих позивачем письмових доказів вбачається, що станом на 27 березня 2018 року за позичальником обліковується прострочена заборгованість за кредитом в сумі 44 981,08 грн.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, судова колегія виходить з такого.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 626, 628 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України) - стаття 1054 ЦК України.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - стаття 530 ЦК України.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору - частина 4 статті 631 ЦК України.

Аналізуючи норми статей 530, 631, 1050 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі порушення позичальником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, кредитор відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України протягом всього часу - до закінчення строку кредитування ( у справі, що переглядається - 30 червня 2015 року) вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі.

Із поданих позивачем письмових доказів щодо виконання позичальником умов договору, які не спростовані відповідачем, вбачається, що позичальник ОСОБА_2 допустив невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

У зв`язку з порушенням позичальником строків повернення грошових коштів, що встановлені договором та виникненням заборгованості, кредитор 13 квітня 2018 року звернувся до суду, пред?явивши вимоги про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором в сумі 44 981,08 грн., розмір якої обраховано за два окремих періоди (а.с. 6-7, 8-9).

За період з 11 жовтня 2011 року по 31 серпня 2015 року розмір заборгованості становить суму 2 057,51 грн., з якої 1 999,32 грн. заборгованості за кредитом та 58,19 грн. заборгованість за процентами (а.с. 6-7).

За другим періодом з 01 вересня 2015 року по 27 березня 2018 року - заборгованості за кредитом - 16 114,20 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 7 956,16 грн.; заборгованість за пенею - 16 235,06 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 2 118,15 грн. (штраф процентна складова) - а.с. 8-9.

Перевіряючи розмір, складові та період заборгованості, колегією суддів встановлено, що за умовами укладеного договору позичальник зобов`язувався у межах строку кредитування до 30 червня 2015 року повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця.

Доказів переукладення кредитного договору після 30 червня 2015 року на таких самих умовах, на яких він був укладений 11 жовтня 2011 року, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання, як це передбачено Положенням про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, позивачем не надано.

Таким чином, позивачем не підтверджено існування між сторонами кредитних правовідносин після 30 червня 2015 року, а тому вимоги позивача в частині стягнення кредиту, процентів за користування кредитними коштами та неустойки за період з 01 вересня 2015 року по 27 березня 2018 року, що виходить за межі кредитування, є недоведеними.

Інший розрахунок заборгованості, що обрахований за період з 11 жовтня 2011 року по 31 серпня 2015 року, свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання, з повернення суми позики, в межах строку кредитування не виконав, за ним обліковується прострочена заборгованість за зобов`язанням в сумі 2 057,51 грн., з якої 1 999,32 грн. заборгованості за кредитом та 58,19 грн. заборгованість за процентами.

Враховуючи, що у порушення умов договору позичальник ОСОБА_2 фактично отримані та використанні кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернув, чим порушив права кредитора, позовні вимоги позивача АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в сумі 1 999,32 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В цій частині доводи апеляційної скарги позивача АТ КБ «ПриватБанк» знайшли підтвердження.

Надаючи оцінку розрахунку заборгованості в частині вимог позивача про стягнення заборгованості за процентами у розмірі 58,19 грн., колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, кредитор АТ «Комерційний банк «Приватбанк» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентів за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 30 червня 2015 року. Після закінчення строку його дії у банка відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Дослідивши розрахунок заборгованості за період з 11 жовтня 2011 року по 31 серпня 2015 року в частині нарахованих та несплачених процентів у розмірі 58,19 грн., колегією суддів встановлено, що в основу визначеного розміру заборгованості за процентами покладено період, що виходить за межі кредитування.

Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти, неустойку за час дії договору кредиту, вказує на те, що вимоги кредитора щодо стягнення процентів за період, що виходить за межі строку кредитування, не узгоджуються з нормами матеріального права, а відтак не дають підстав для висновку про порушене право позивача в цій частині вимог.

Таким чином, заявлені вимоги позивача АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по процентам за користування кредитними коштами у розмірі 58,19 грн. за період, який виходить за межі строку кредитування, є безпідставними, не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

Перевіряючи доводи позивача в частині приєднання позичальника до умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», що викладені на банківському сайті, які передбачають, у тому числі, прийняття позичальником будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку, про автоматичну пролонгацію договору на той же строк, а також сплату штрафу відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, колегія суддів виходить з такого.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, сторона, яка розробляє та встановлює умови договору ( у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк») повинна підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, вони доведені до відома споживача послуг та йому зрозумілі, оскільки в силу статей 633, 634 ЦК України другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У справі, що переглядається, договірні відносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід дійти висновку, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк», пред`являючи вимоги за період 01 вересня 2015 року по 27 березня 2018 року в частині стягнення заборгованості за кредитом - 16 114,20 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 7 956,16 грн.; заборгованість за пенею - 16 235,06 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 2 118,15 грн. (штраф процентна складова), обгрунтовував свої вимоги автоматичною пролонгацією договору на підставі Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємні частини спірного договору.

Разом з тим, матеріали справи не містять та позивачем не підтверджено, що саме ці Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними під підпис при укладенні кредитного договору, тому наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору та застосування до спірних правовідносин частини першої статті 634 ЦК України (договір приєднання).

Неправильне застосування судом першої інстанції зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». З ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитом в сумі 1 999,32 грн. В іншій частині вимог АТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню (4,44%), тому за положеннями частини 3 статті 141 ЦПК України понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати (судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги) підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме в сумі 195,58 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Литвиненко Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитом в сумі 1 999,32 грн. В іншій частині вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 195,58 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді: