ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/249/16-ц
провадження № 2/753/610/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"02" квітня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі
головуючого судді Колесника О.М.
при секретарі Литвин Н.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу МЕТЕЛИЦЯ ОЛЕКСАНДР ОЛЕКСАНДРОВИЧ про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним,
В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі, не заперечували проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог закону, з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався.
Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Метелиця О.О. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог закону, з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався.
За таких підстав, судом, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити у даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача.
Вислухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Так, судом встановлено, що 18.02.2003 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кириленко Л.В.. зареєстрований в реєстрі за №377, з якого вбачається, що ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 купила земельну ділянку загальною площею 0,0715 га, яка розташована : АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ №130873, виданого 07.04.2005 р. Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на права власності на земельну ділянку та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.02.2003 р. №377 ( ВАЕ № 339321 ) є власником земельної ділянки площею 0,0715, яка розташована на АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Як вбачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.07.2015 р., який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Метелицею О.О., зареєстрований в реєстрі №841, ОСОБА_5 продає, а ОСОБА_3 купує земельну ділянку площею 0,0715 га, яка розташована: АДРЕСА_1 , і сплачує за неї ціну. Визначену цим договором.
Згідно зі ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
З пояснень позивачка та її представника встановлено, що позивачка наміру продавати земельну ділянку не мала, а відтак ніяких договорів на її відчуження не здійснювала.
Згідно висновку почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи №753/249/16 (2/753/3182/18) Дарницького районного суду м. Києва від 04.09.2018 р. №2618, підпис від імені ОСОБА_5 та запис « ОСОБА_5 » в договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 14 липня 2015 р., укладеного між «Продавцем» ОСОБА_5 та «Покупцем» ОСОБА_3 , посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Метелицею О.О., зареєстрованому в реєстрі за № 841, виконані не ОСОБА_5 . А іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_5 та рукописний запис: « ОСОБА_6 » в Книзі реєстрації нотаріальних дій нотаріуса Київського міського нотаріального округу Метелиці О.О. навпроти запису №841 від 14 липня 2015 р. виконані не ОСОБА_5 , а іншою особою.
Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 Конвенції» право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів особи в суді можуть бути визнання правочину недійсним.
Згідно ч.1, ст.202 ЦК України,правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідків його недійсності, кім випадків. Встановлених законом.
Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналізуючи наведене вище, виходячи із встановлених обставин справи та підстав пред`явлених позивачем вимог, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності,суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити в повному обсязі.
Частиною першою ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, а частиною 1 ст. 236 ЦК України, визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Керуючись ст.ст. 4, 10, 11-13, 15, 76-80, 81, 82, 89, 133, 137, 141, 223, 263-265, 273, 280-289, 354, 355 ЦПК України, ст. 15, 16, 203, 203, 207, 215, 216, 218, 236, 321, 625, 655 ЦК України, суд -
Визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0715 га, розташованої в АДРЕСА_1 , укладений 14.07.2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу МЕТЕЛИЦЕЮ ОЛЕКСАНДРОМ ОЛЕКСАНДРОВИЧЕМ і зареєстрований у реєстрі №841, недійсним.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до Дарницького районного суду м. Києва протягом 30 днів з дня його проголошення, а учаснику справи, якому не було вручене повне заочне рішення в день його проголошення - протягом 20 днів з дня вручення його повного тексту заочного рішення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини заочного рішення через Дарницький районний суд м. Києва.
Суддя :