"17" вересня 2019 р. Справа № 150/204/19
Провадження по справі №2/150/123/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Суперсона С. П.,

за участі:

секретаря Дудки А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування та встановлення факту родинних відносин,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування та встановлення факту родинних відносин. Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 . За життя померлій належала земельна частка (пай), право померлої на яку посвідчувалося сертифікатом на право на земельну частку. Та не встигнувши отримати державний акт на право на вказану земельну частку вона померла. Спадкоємцем майна померлої ОСОБА_2 залишився її чоловік ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 не встигнувши оформити своїх спадкових прав. Позивач, будучи єдиним спадкоємцем майна ОСОБА_3 за заповітом від 05.02.2004 звернулася до державного нотаріуса Чернівецької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, та отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав відсутності у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно (сертифікату на право на земельний пай) та документів, які підтверджують факт родинних відносин ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . За таких обставин, ОСОБА_1 позбавлена можливості оформити свої спадкові права в позасудовому порядку.

Позивач подала до суду заяву про розгляд справ у її відсутність, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить суд їх задоволити.

Представник відповідача - сільський голова Бабчинецької сільської ради Зварич Н.П. подала до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника сільської ради, зазначивши, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення.

Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази в їх сукупності та співставленні суд встановив наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_1 .

Після її смерті відкрилась спадщина на спадкове майно у вигляді земельної частки (паю) № 638 , загальною площею 2,47 га, розташованої на території Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області, право померлої на яку посвідчувалося сертифікатом на право на земельний пай. Втім, вказаний сертифікат був втрачений за життя спадкодавця.

Спадкоємцем майна померлої залишився її чоловік ОСОБА_3 ,, який, не встигнувши оформити своїх спадкових прав помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спадкоємцем його майна за заповітом від 05.02.2004, посвідченим секретарем Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області та зареєстрованим в реєстрі за №24, залишилася ОСОБА_1

Та звернувшись до державного нотаріуса Чернівецької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09.11.2018 3019/02-31 з підстав відсутності у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно (сертифікату на право на земельний пай) та документів, які підтверджують факт родинних відносин ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Вирішуючи спір щодо визнання за позивачем права на земельну частку (пай) в порядку спадкування суд виходить із наступного.

Відповідно до розпорядження Чернівецької РДА Вінницької області «Про затвердження технічної документації із землеустрою по передачі земельних часток (паїв) в натурі та видачу державних актів на право власності на земельну частку (пай) власникам сертифікатів колишнього КСП «Хлібороб» на території Бабчинецької сільської ради Чернівецького району» ОСОБА_2 видано сертифікат на право на земельну частку (пай) № 638 , площею 2,47 га.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

В силу ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

В силу ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст.126 ЗК України).

Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування.

З огляду на те, що спадщина після смерті ОСОБА_2 відкрилася та була прийнята до 01 січня 2004 року, то правовідносини, що виникли, регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Зазначене відповідає пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, роз`ясненням, що містяться в абз. 3 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 "Про судову практику у справах про спадкування", а також позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій у п.1 Інформаційного листа "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013.

Відповідно до зазначених нормативних актів та роз`яснень, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР. Зазначене ототожнюється з п.1 Постанови ПВСУ №7. Таким чином, правовідносини щодо спадкового майна мають регулюватися нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, у тому числі щодо кола спадкоємців (далі - ЦК УРСР).

Так, відповідно до ч.1 ст.6 ЦК УРСР встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов`язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом.

Тобто, за змістом ст.6 ЦК УРСР кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права.

За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно з ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР).

Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР).

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Приписами ст. 524 ЦК УРСР та ст. З Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10 листопада 1994 року № 666/94 право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю.

Із досліджених судом доказів вбачається, що спадкодавець ОСОБА_2 у визначений законом спосіб не набула права власності на земельну частку (пай), що належала їй на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай), на території Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області.

Вказаний сертифікат спадкодавцю було виписано та спадкодавцем отримано, втім за її життя втрачено. На разі, як стверджується довідкою, виданою виконкомом Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області від 27.03.2019 №760 спадкодавець ОСОБА_2 дійсно була внесена в списки розпаювання бувшого КСП «Хлібороб» с. Бабчинці Чернівецького району Вінницької області за №638, земельна ділянка площею 2,47 га.

Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Відтак, оскільки ОСОБА_2 було виписано сертифікат на земельну частку (пай), але не отримано державний акт на право власності, у зв`язку із смертю, то і позивач ОСОБА_1 , вправі порушувати питання про успадкування цієї земельної частки (паю) з послідуючим проведенням землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельної частки (паю) у натурі у вигляді земельної ділянки та отриманням свідоцтва про право власності на землю.

Визнання за позивачем права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб.

На підставі викладеного позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки право ОСОБА_1 на набуття права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом порушено і підлягає судовому захисту.

Окрім того, як встановлено в судовому засіданні, свідоцтво про укладення шлюбу між спадкодавцями було втрачене за їхнього життя, відповідні архівні довідки не збереглися, та як слідує із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №4 від 28.03.2018 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_2 ) були подружжям, як слідує з довідки, виданої виконкомом Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області від 17.09.2019 №1666 вели спільне господарство, проживали в одному домоволодінні, по якому теж значаться як подружжя. А тому, суд вбачає правові підстави для встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а саме, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є подружжям.

Керуючись ст.ст. 13,41,55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст.6, 524, 526, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст.81, 116, 125, 131 ЗК України, ст. 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування та встановлення факту родинних відносин- задоволити .

Встановити факт родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а саме, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є подружжям.

Визнати в порядку спадкування за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право на земельну частку (пай) за №638, згідно списку розпаювання бувшого КСП «Хлібороб», яка розташована в адміністративних межах Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,47 га, право на яку належало ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржено на протязі тридцяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ С.П. СУПЕРСОН