ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7222/19 Справа № 175/3768/18 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та встановлення порядку користування

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровського області від 25 березня 2019 року про забезпечення позову, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності та встановлення порядку користування (а.с.2-5).

У лютому 2019 року позивач звернувся з заявою про забезпечення позову в якій просив накласти арешт та заборонити будь-яким особам вчиняти дії, спрямовані на відчуження спірного нерухомого майна, у будь-якій спосіб (а.с.70-75).

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2019 року заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено будь-яким особам вчиняти дії, спрямовані на відчуження спірного нерухомого майна, у будь-якій спосіб (а.с.88-89).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення норм процесуального права та просить ухвалу Дніпропетровського районного суду від 25 березня 2018 року скасувати та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с.137-140).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 " Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно із абзацом 3 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", ухвала про забезпечення позову повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов до висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судовового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Як вбачається з матеріалів справи позивач в своїй позовній заяві просить визнати право власності на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,81 га. та 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 площею 286, 3 кв.м., а також встановити порядок користування спільним майном - земельної ділянки та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.2-5).

Позивач зазначає, що між сторонами тривалий час існує спір щодо зазначеного майна, і невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд перевірив чи існує спір між сторонами, наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, зокрема, чи спроможний такий захід, як заборона вчиняти певні дії забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову, імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів, співмірність заявленого виду забезпечення позову із позовними вимогами, забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасником судового процесу, розумність, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову.

Розглянувши заяву про забезпечення позову та врахувавши всі обставини, які необхідно перевірити та встановити, суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення заяви та застосування лише одного заходу забезпечення позову, а саме заборони вчиняти певні дії стосовного спірного нерухомого майна, відмовивши, при цьому у накладанні на нього арешту, який позивачем належним чином не був вмотивований, і міг призвести до безпідставної передачі спірного майна іншим особам, що є обмеженням права власності.

Що стосується забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії, то оскаржувана ухвала в цій частині має достатні обґрунтування у необхідності застосування заходів забезпечення позову саме таким шляхом, судом було встановлена існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Посилання апелянта не безпідставність задоволення заяви, колегія суддів до уваги не приймає. Згідно Цивільно процесуального кодексу України, суд при розгляді питання про забезпечення позову не забов"язаний перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено виконання рішення при можливому задоволенні позову.

Також не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали доводи апелянта щодо вже існуючого забезпечення відносно спірного майна, оскільки забезпечення на яке посилається апелянт застосовано по іншій справі іншим судом.

Виходячи з викладеного, колегія дійшла висновку про вірне застосування судом першої інстанції заходів забезпечення позову та норм права, які регулюють спірне застосування.

Таким чином, оскаржувана ухвала про забезпечення позову по справі відповідає вимогам чинного ЦПК України і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровського області від 25 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий:

Судді: