ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/1397/17 Номер провадження 22-ц/814/2412/19Головуючий у 1-й інстанції Бондарь В. А. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Панченка О.О.,

суддів: Карпушина Г.Л., Пікуля В.П.

за участю секретаря Філоненко О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 19 червня 2019 року, ухваленого у складі головуючого судді Бондарь В.А., дата складання повного тексту рішення не вказана,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Державний нотаріус Другої Лохвицької державної нотаріальної контори Вітер Лариса Олексіївна, секретар виконавчого комітету Бодаквянської сільської ради Лохвицького району ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним з моменту його укладення та визнання права власності на майно, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним заповіт № 66 від 24 вересня 2015 року, з моменту його укладення; визнати за нею право власності на Ѕ частку житлового будинку загальною площею 42,6 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а також на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,0700 га, розташованої за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, село Бодаква, та на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,1600 га, розташованої за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, село Бодаква , які належали на праві приватної власності померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка була її та ОСОБА_2 , матір`ю.

09 серпня 2005 року, ОСОБА_4 , зробила заповідальне розпорядження, яким заповіла все, належне їй, рухоме і нерухоме майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день її смерті, і на що вона за законом матиме право, в рівних частках: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

24 вересня 2015 року, ОСОБА_4 , склала заповіт, згідно якого заповіла все своє майно, своєму синові ОСОБА_2 . Позивач зазначає, що вказаний заповіт повинен був бути складений в присутності соціального працівника - ОСОБА_5 , оскільки заповідач мала похилий вік та була інвалідом першої групи по зору, проте, в порушення вимог п. 2 ч. 4 ст. 1253 ЦК України під час підписання заповіту соціальний працівник була відсутня, а був присутнім відповідач.

Вважає, що оскаржуваний правочин, був вчинений під впливом та з грубим порушенням норм чинного законодавства України а тому підлягає скасуванню та визнанню недійсним.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 19 червня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Державний нотаріус Другої Лохвицької державної нотаріальної контори Вітер Лариса Олексіївна, секретар виконавчого комітету Бодаквянської сільської ради Лохвицького району ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним з моменту його укладення та визнання права власності на майно - відмовлено.

З вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилася ОСОБА_1 , та подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої скасувати та направити справу на новий розгляд. Вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, а надані позивачем докази безпідставно не прийняті до уваги.

Вказує, що ОСОБА_4 була учасником Великої Вітчизняної війни, інвалідом першої групи по зору. З наданих до суду першої інстанції доказів, зокрема з аудіозапису розмови, в якій йшла мова щодо отриманої пенсії, ОСОБА_4 зазначила, що не бачила і не розуміла що, і для чого вона підписувала.

Процесуальним правом на подачу відзиву сторони не скористалися.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 09 серпня 2005 року, ОСОБА_4 зробила заповідальне розпорядження, яким заповідала все, належне їй, рухоме і не рухоме майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що буде належати їй на день її смерті ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений секретарем Бодаквянської сільської ради Лохвицького району Полтавської області Іваниною В.В., зареєстрований в реєстрі за № 201 ( т. 1, а.с. 116).

24 вересня 2015 року ОСОБА_4 склала заповіт, згідно якого заповіла все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що буде їй належати, і на що за законом матиме право на день її смерті, своєму синові ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Бодаквянської сільської ради Лохвицького району Полтавської області ОСОБА_6., зареєстрований в реєстрі за № 66.

30 жовтня 2016 року ОСОБА_4 померла (т. 1 а.с.115).

Встановлено, що відповідно до ст. 1270 Цивільного кодексу України спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 прийняли: ОСОБА_1 , дочка спадкодавця, спадкоємець за заповітом, посвідченим секретарем Виконавчого комітету Бодаквянської сільської ради Лохвицького району Полтавської області 09 серпня 2005 року за реєстровим № 201, та за законом, яка 05 грудня 2016 року подала заяву про прийняття спадщини до Другої Лохвицької державної нотаріальної контори та ОСОБА_2 , син спадкодавця, спадкоємець за заповітом, посвідченим секретарем Виконавчого комітету Бодаквянської сільської ради Лохвицького району Полтавської області 24 вересня 2015 року за реєстровим № 66, та за законом, який 08 грудня 2016 року подав заяву про прийняття спадщини до Другої Лохвицької державної нотаріальної контори. ( т. 1, а.с. 168-171).

Оспорюваний заповіт від 24 вересня 2015 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Бодаквянської сільської ради Лохвицького району Полтавської області ОСОБА_6. та зареєстрований в реєстрі за № 66. Зазначений заповіт містить припис про те, що він записаний секретарем виконавчого комітету, зі слів заповідача ОСОБА_4 , в зв"язку з тим, що остання не може підписатися власноруч та за її дорученням, у її та ОСОБА_6 присутності текст заповіту підписано ОСОБА_5 о 11 годині 35 хвилин. Заповіт прочитаний уголос заповідачу до його підписання у присутності запрошених нею свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Особу заповідача встановлено, її дієздатність перевірено. Особи свідків, які прочитали заповіт уголос до його підписання і поставили на заповіті свої підписи встановлено, дієздатність перевірено. Особу ОСОБА_5 , яка підписала заповіт, встановлено, її дієздатність перевірено ( т.1, а.с. 207).

В журнал реєстрації нотаріальних дій Бодаквянської сільської ради Лохвицького району Полтавської області за відповідним порядковим номером 66 внесено запис про посвідчення даного заповіту. (т. 2, а.с. 3-6).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсними, суд першої інстанції виходив з того, що посвідчення заповіту відбувалось з додержанням вимог закону, заповіт по формі, порядку його посвідчення відповідає вимогам ст.ст. 1251,1253 ЦК України, Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом МЮУ № 3306/5 від 11.11.2011 року, а на підтвердження підстав його недійсності позивач належних та допустимих доказів не надала. Позивачем не доведено факта застосування до померлої фізичного насильства або психологічного тиску з боку відповідача чи інших осіб при складанні оскаржуваного заповіту.

Колегія судів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Статтею 1253 ЦК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.

Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, що затверджений наказом Міністерства юстиції України № 3306/5 від 11 листопада 2011 року (далі - Порядок) визначено порядок посвідчення заповіту.

Так, у пункті 1.2. розділу I вищевказаного Порядку зазначено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

У пункті 1.4. розділу III Порядку зазначено, що посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.

Судом встановлено, що обов`язок складати і посвідчувати заповіти у Бодаквянській сільській раді Лохвицького району Полтавської області покладено на секретаря виконавчого комітету ОСОБА_6 .

Встановлено, що ОСОБА_4 на момент складання заповіту мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним, відповідало її внутрішній волі та було спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті на розпорядження належним їй майном на випадок своєї смерті, значення своїх дій вона розуміла.

Оспорюване розпорядження було складене зі слів заповідача секретарем Бодаквянської сільської ради Лохвицького району Полтавської області, за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, текст заповіту вголос було прочитано секретарем сільської ради при свідках та самими свідками, які брали участь в посвідченні заповіту. Після ознайомлення заповідача зі змістом заповіту, його було підписано особою, яка була запрошена для його підписання та свідками, які приймали участь в його складанні, як того вимагає ст.1253 ЦК України.

Підписання заповіту здійснено іншою особою на прохання заповідача, у зв`язку із її похилим віком та станом здоров`я (1 група інвалідності по зору).

ОСОБА_1 посилається на те, що оспорюваний заповіт є недійсним, оскільки волевиявлення спадкодавця на час складання заповіту не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. Вважає, що ОСОБА_4 взагалі не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вказаний правочин нею вчинено під впливом фізичного та психологічного насильства.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , пояснили, що під час посвідчення оспорюваного заповіту ОСОБА_4 , була при здоровому глузді та розуміла про що говорить, тиску ніякого не було. За ОСОБА_4 , здійснювала догляд, як соціальний працівник - ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено, що в момент складання заповіту 24 вересня 2015 року ОСОБА_4 за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними або вчинила цей правочин проти своєї справжньої волі під впливом насильства, тобто що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Доказів наведеного позивач у порядку статті 76 ЦПК України не надала, що є її процесуальним обов`язком.

При цьому суд обґрунтовано виходив з того, що при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми - заповіт складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання та посвідчений уповноваженою на це особою.

З урахуванням наведеного не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що ОСОБА_4 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і що заповіт було вчинено проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку відповідача чи інших осіб.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, понесені апелянтом судові витрати відшкодуванню не підлягають

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 19 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий-суддя О.О. Панченко

Судді: Г.Л. Карпушин

В.П. Пікуль