Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
18 вересня 2019 року
справа № 645/42/17
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Рішення Фрунзенського районного суду від 11 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року скасував. Виселив ОСОБА_2 з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Ухвалюючи нове судове рішення у справі колегія суддів виходила з того, що порушується право власності власника житла проживанням у його власності іншої особи. Право користування квартирою у відповідача виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395,397,403 ЦК України). На час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, а тому наявні правові підстави для виселення відповідача із спірного займаного житлового приміщення з підстав передбачених статтею 406 ЦК України.
Не можу погодитися із цими висновками колегії суддів з таких мотивів.
Суд установив, що ОСОБА_1 є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 18 червня 1999 року.
Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку, видану КП «Жилкомсервіс» № 2213 від 05 серпня 2016 року, в спірній квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані та постійно проживають: ОСОБА_3 , син позивача - власника квартири, ОСОБА_2 , дружина ОСОБА_4 та невістка позивача, а також їх неповнолітні діти - ОСОБА_4 , 2003 року народження, ОСОБА_5 , 2008 року народження, та ОСОБА_6 , 2011 року народження.
ОСОБА_4 зі своєю дружиною та дітьми, проживають в спірній квартирі зі згоди позивача.
29 серпня 2016 року ОСОБА_1 письмово повідомила ОСОБА_2 про те, що спірна квартира необхідна позивачеві для власного проживання, у звязку із чим попередила відповідача про припинення досягнутих домовленостей щодо проживання в квартирі та просить виселитись з неї протягом 3 місяців.
Захищаючи право власності позивача на належне йому житло від певних обмежень цього права про які вказує у позові, у такий спосіб як виселення, відповідач фактично позбавляється права на житло не на підставі закону і таке втручання у право є не пропорційним з огляду на обставини даної конкретної справи.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Згідно статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).
Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Відповідач вселилась та проживає у спірному житлі із законних підстав за згоди власника, як дружина сина власника житла, з ним та трьома дітьми.
Позивачем не наведено законної підстави, тобто прямої норми матеріального права, яка надає право вимагати виселення особи, яка на законній підставі проживає у спірному житлі. Саме по собі наявність права власності у особи на дане житло і вимоги безумовної реалізації повноважень власника не можуть бути легітимною підставою позбавлення іншого права особи, права на житло, яке також гарантується та захищається Конституцією України.
Не є законною підставою позбавлення особи права на житло шляхом виселення і посилання на наявність та припинення сервітуту відповідача. Вважаю, що право сервітуту на користування квартирою АДРЕСА_1 у відповідача не було.
Відповідно до частини 1 статті 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Статтею 402 ЦК України визначено джерела встановлення сервітуту, який може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Тобто сервітут не виникає з будь-яких правовідносин з приводу користування нерухомим майном, в даному випадку квартирою, а має бути встановлений у законний спосіб. Саме по собі вселення у квартиру (будинок) не тягне виникнення у такої особи сервітутного права на це майно в розумінні закону, який і не містить норми права про виникнення в цих осіб саме сервітуту на житло.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон) до нерухомого майна, щодо якого проводиться державна реєстрація прав належать в тому числі житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.
Державній реєстрації прав, згідно зі статтею 4 Закону, підлягають і речові права, похідні від права власності, зокрема і право користування (сервітут).
Частина 2 статті 3 Закону визначає, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Отже сервітут на квартиру (будинок) виникає з моменту державної реєстрації такого речового права.
Закон не містить виключень з обов`язку реєстрації права сервітуту в залежності від джерела його встановлення.
У справі відсутні докази державної реєстрації сервітуту відповідача на спірну квартиру, а тому не можна вважати що таке право в неї виникло, відповідно не може бути і припинено за частиною 2 статті 406 ЦК України, і таких вимог у цій справі позивач не заявляла.
Таким чином законної підстави для виселення відповідача з квартири без надання іншого житлового приміщення не було.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
У цій справі право власності позивача лише певним чином обмежене законним правом проживання відповідача, проте позивач на захист такого обмеження вимагає саме позбавлення права відповідача на житло, що не є пропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети позову, з огляду і на те, що у квартирі залишаються проживати чоловік відповідача та її троє дітей.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду, якими відмовлено у задоволенні позову про виселення, відповідають засадам верховенства права є законними та обґрунтованими, а тому колегії суддів касаційну скаргу позивача потрібно було залишити без задоволення, а судові рішення у справі залишити без змін.
Суддя А. Ю. Зайцев