Справа № 357/7074/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Бондаренко О.В., при секретарі Бондаренко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди завданої каліцтвом

В С Т А Н О В И В :

02.07.2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом обґрунтовуючи тим, що він, ОСОБА_1 є інвалідом першої групи з 01.04.2011 року. Тілесні ушкодження, яке призвело до інвалідності, він отримав 23.08.2010 року внаслідок того, що відповідач здійснив кілька пострілів з мисливської гладкоствольної рушниці в його бік, чим спричинив йому проникаюче вогнепальне сліпе поранення спинного мозку з рівня 9-12 грудних хребців з пошкодженням функцій тазових органів, нижньої параплегії, чисельних вогнепальних поранень задньої поверхні грудної клітки, лівого плеча, ушкодження лівої легені, лівобічного гемотораксу, після травматичного панкреатиту. Описані тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, по критерію як небезпечні для життя. Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.12.2011 року, який набрав законної сили, ОСОБА_2 , відповідача по справі, визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.121 КК України, а саме: в умисному заподіяні йому небезпечного для життя тяжкого тілесного ушкодження. Протягом тривалого часу, починаючи з 23.08.2010 року він був лежачим хворим, позбавлений можливості ходити, через ураження хребта та спинного мозку, і як наслідок цього втратив можливість працювати та самостійно заробляти кошти собі на життя. Протягом всього часу, що минув з моменту отримання ним поранення, він постійно лікується, переніс численні складні операції, вимушений щодня робити спеціальні вправи. Не зважаючи на це здатність ходити так і не відновилась, на сьогоднішній день він пересувається у інвалідному візку, потребує постійного стороннього догляду. У листопаді 2012 року він звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 15.02.2013 року, яке набрало законної сили 11.06.2013 року, його позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на його користь 29 523 грн. 37 коп. в рахунок відшкодування втраченого заробітку (доходу), додаткових витрат викликаних необхідністю в постійному сторонньому догляді, додаткових витрат викликаних необхідністю побутового обслуговування за період з 25.11.2011 року по день винесення рішення по справі 15.02.2013 року, а також стягнуто з відповідача на його користь 1 290 грн. 37 коп. в рахунок відшкодування додаткових витрат, викликаних необхідністю в постійному сторонньому догляді та додаткових витрат викликаних необхідністю побутового обслуговування за період з 15.02.2013 року по 01.04.2013 року. Таким чином, він має право на відшкодування заробітку (доходу), втраченого внаслідок втрати (зменшення) працездатності в розмірі 1 мінімальної заробітної плати та на відшкодування витрат викликаних необхідністю стороннього догляду в розмірні 1/2 мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати; побутового обслуговування в розмірі 1/4 мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, а всього 1,75 мінімальної заробітної щомісяця (1 мін. З.п.+1/2 мін. З.п.+1/4 мін. з.п.). Оскільки вперше інвалідність йому була встановлена до 01.04.2013 року, то вищевказаним судовим рішенням йому в цій частині шкода була відшкодована. Але його стан здоров`я не покращився і йому ще двічі продовжували статус інваліда. Останній раз 01.04.2016 року йому було встановлено 1 групу інвалідності довічно. Тобто, відповідач повинен відшкодувати грошові кошти за період з 01.04.2016 року по день ухвалення судом рішення, що складається з відшкодування: заробітку (доходу), втраченого внаслідок втрати (зменшення) працездатності, витрат, викликаних необхідністю в сторонньому догляді, витрат, викликаних необхідністю побутового обслуговування, відшкодування заробітку (доходу), втраченого внаслідок втрати (зменшення) працездатності, витрат, викликаних необхідністю в сторонньому догляді, витрат, викликаних необхідністю побутового обслуговування; відшкодування заробітку (доходу), втраченого внаслідок втрати (зменшення) працездатності та відшкодування витрат, викликаних необхідністю в сторонньому догляді та необхідністю побутового обслуговування на майбутній час у вигляді щомісячних платежів з дня ухвалення рішення. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» визначено розміри мінімальної заробітної плати: з 1 січня 1378 грн., з 1 травня 1450 грн., з 1 грудня 1600 грн. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня 3200 грн. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня 3723 грн. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня 4173 грн. Таким чином, розмір відшкодування втраченого заробітку (доходу), додаткових витрат викликаних необхідністю в постійному сторонньому догляді, додаткових витрат викликаних необхідністю побутового обслуговування за період з 01.04.2016 року по 30.06.2019 року становить 212 173,50 грн. та дорівнює сумі розмірів мінімальних заробітних плат законодавчо визначених на цей період, що помножена на 1,75 мінімальної заробітної плати. Орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи складає 10 000 грн. витрати на отримання правової допомоги. Тому, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість з відшкодування втраченого заробітку (доходу), додаткових витрат викликаних необхідністю в постійному сторонньому догляді, додаткових витрат викликаних необхідністю побутового обслуговування за період з 01.04.2016 року по день ухвалення рішення суду в розмірі 1,75 мінімальної заробітної плати щомісячно в розмірах, визначених в Законах про державний бюджет України на відповідний рік та стягнути з ОСОБА_2 на його користь відшкодування втраченого заробітку (доходу), додаткових витрат викликаних необхідністю в постійному сторонньому догляді, додаткових витрат викликаних необхідністю побутового обслуговування у вигляді щомісячних платежів встановивши його у розмірі 1,75 мінімальної заробітної плати, визначеної в Законах про державний бюджет України на відповідний рік, починаючи з дня ухвалення рішення суду.

23.07.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідачу було роз`яснено його право надіслати суду відзив на позовну заяву та усі наявні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову, та заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали суду про відкриття провадження у справі.

12.08.2019 року відповідач ОСОБА_2 подав відзив, в якому зазначив, що позов не визнає. Так, вироком Білоцерківського міськрайонного суду від 29.12.2011 року його визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, а саме в умисному заподіянні небезпечних для життя тяжкого тілесного ушкодження. Окрім цього, у вироку суду зазначено, що цивільний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв`язку з відшкодуванням коштів. 15.02.2013 року відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду задоволено частково позов ОСОБА_1 та ухвалено стягнути з нього, ОСОБА_2 , на користь позивача 29 523,37 грн. в рахунок відшкодування втраченого заробітку (доходу), додаткових витрат викликаних необхідністю в постійному сторонньому догляді, додаткових витрат викликаних необхідністю побутового обслуговування за період з 25.11.2011 року по 15.02.2013 року, а також стягнуто з нього на користь позивача 1 290 грн. 37 коп. в рахунок відшкодування додаткових витрат, викликаних необхідністю в постійному сторонньому догляді та додаткових витрат викликаних необхідністю побутового обслуговування за період з 15.02.2013 року по 01.04.2013 року. Стягнуто з нього ОСОБА_2 на користь позивача відшкодування втраченого заробітку у вигляді щомісячних платежів, встановивши його у розмірі мінімальної заробітної плати, визначеної в Законах про Державний бюджет України на відповідний рік, починаючи з дня набрання рішення законної сили і по 01.04.2013 року. Він не погоджується з доводами позивача, про те, що він повинен відшкодувати йому кошти з 01.04.2016 року з дня встановлення йому 1 групи інвалідності довічно, оскільки на день подачі позову жодного боргу щодо виконання зазначених рішень суду у нього перед позивачем не має і останнім не надано доказів про наявність такої заборгованості. Він вважає, що підставою для повторного відшкодування втраченого заробітку (доходів), додаткових витрат, викликаних необхідністю побутового обслуговування є заява позивача до суду, подана 02.07.2019 року. Враховуючи те, що останній не заявляв вказані вимоги з 01.04.2016 року, тому слід всі нарахування проводити саме з дати звернення до суду ОСОБА_1 . Крім того він, ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи, пенсіонером, перебуває в скрутному матеріальному становищі, всі зобов`язання згідно судових рішень, перед позивачем ним виконанні і ці обставини мають істотне значення для справи, тому вважає позов необгрунтованим.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Так, 29.12.2011 року вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, у справі №1-160/2011рік (а.с.10-32), відповідача - ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.122, ч.4 ст.296, ч.1 ст.121 КК України та засуджено з врахуванням ст.ст. 75,76 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим терміном 3 роки.

Судом було встановлено, що 23.08.2010 року ОСОБА_2 завдав потерпілому ОСОБА_1 тяжкі тілесні ушкодження у вигляді проникаючого вогнепального сліпого поранення спинного мозку з рівня 9-12 грудних хребців з пошкодженням функцій тазових органів, нижньої параплегії, численних вогнепальних поранень задньої поверхні грудної клітки, лівого плеча, ушкодженням лівої легені, лівобічного гемотораксу, після травматичного панкреатиту.

Згідно із ч.6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, даним вироком суду вина ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122, ч.4 ст.296, ч.1 ст.121 КК України та у завданні потерпілому ОСОБА_1 тяжких тілесних ушкоджень, по критерію - як небезпечні для життя доведена.

Також, з вказаного вироку вбачається, що підсудній ОСОБА_2 відшкодував збитки потерпілому ОСОБА_1 , що розцінено судом, як пом`якшуюча обставина.

Відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що на стадії розгляду кримінальної справи ОСОБА_1 залишив цивільний позов без розгляду, адже йому були відшкодовані збитки, тому підстави для стягнення вказаної у позові шкоди відсутні, однак до суду не надано доказів щодо предмету вказаного цивільного позову та доказів про залишення його без розгляду, крім того, згідно ст. 207 ЦПК України ( чинної станом на час розгляду кримінальної справи), особа, заяву якої залишено без розгляду має право звернутися до суду повторно, а ст. 22 ЦК України передбачає різні види збитків.

Також, встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.02.2013 року, у справі № 1003/18964/12 (а.с.8-9), з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто 29523 грн. 37 коп. в рахунок відшкодування втраченого заробітку (доходу), додаткових витрат викликаних необхідністю в постійному сторонньому догляді, додаткових витрат викликаних необхідністю побутового обслуговування за період з 25.11.2011 року по день винесення рішення по даній справі (15.02.2013р.), стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1290 грн. 37 коп. в рахунок відшкодування додаткових витрат викликаних необхідністю в постійному сторонньому догляді та додаткових витрат викликаних необхідністю побутового обслуговування за період з 15.02.2013 року по 01.04.2013 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування втраченого заробітку у вигляді щомісячних платежів, встановивши його у розмірі мінімальної заробітної плати, визначеної в Законах про Державний бюджет України на відповідний рік, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і по 01.04.2013 року та стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати по справі 310 грн.

Згідно ч. 4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до довідки МСЕК Серії КИО-1 №355719 від 01.04.2011 року (а.с.34), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було встановлено першу групу інвалідності з 01.04.2011 року, причина інвалідності загальне захворювання з ураженням опорно-рухового апарату. Інвалідність встановлена до 01.04.2013 року. В даній довідці зазначено, що ОСОБА_1 потребує постійної сторонньої допомоги і може працювати в створених умовах.

Як вбачається з довідки МСЕК Серії АВ №0517717 від 08.04.2016 року (а.с.33), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було встановлено першу групу інвалідності підгрупи «Б» з 01.04.2016 року - довічно, причина інвалідності загальне захворювання з ураженням опорно-рухового апарату. В даній довідці зазначено, що ОСОБА_1 потребує постійної сторонньої допомоги.

Таким чином, є підтвердженим причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_2 та тілесними ушкодженнями, які отримав ОСОБА_1 , що зумовили втрату загальної працездатності, потребу постійної сторонньої допомоги та додаткових витратах.

Позивач просить стягнути з відповідача втрачений заробіток (доход), додаткові витрати викликані необхідністю в постійному сторонньому догляді, додаткові витрати викликані необхідністю побутового обслуговування починаючи з 01.04.2016 року.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Ст. 22 ЦК України, передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Згідно ч. 1ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.

Згідно ч.1,ч.2 ст.1202 ЦК України, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. Стягнення додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, може бути здійснене наперед у межах строків, встановлених на основі висновку відповідної лікарської експертизи, а також у разі необхідності попередньої оплати послуг і майна (придбання путівки, оплата проїзду, оплата спеціальних транспортних засобів тощо).

Так, особливістю шкоди, яка завдана здоров`ю, є те, що вона не може бути відшкодована у натурі та оцінена в грошовому еквіваленті. І тому, об`єктом відшкодування в даному випадку є не зазначена шкода, а лише, майнові втрати, що зазнала фізична особа внаслідок завдання такої шкоди. До цих втрат законодавець відносить: заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності; додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду; втрати, завдані у в зв`язку з заподіянням моральної шкоди.

Згідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що якщо в потерпілого у зв`язку з ушкодженням здоров`я є потреба у додаткових витратах на медичну та соціальну допомогу, що підтверджується із зазначенням їх тривалості висновком МСЕК, ці витрати підлягають стягненню з особи, відповідальної за шкоду. Розмір витрат на необхідний догляд за потерпілим установлюється залежно від характеру цього догляду (який при ушкодженні здоров`я у зв`язку з виконанням трудових обов`язків визначається МСЕК, а в інших випадках - судово-медичною експертизою) і не може бути меншим (на місяць) від: мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, - на спеціальний медичний догляд (масаж, уколи тощо); її половини - на постійний сторонній догляд; чверті - на побутове обслуговування (прибирання, прання білизни тощо). Для інвалідів І групи висновок МСЕК чи судово-медичної експертизи про потребу в звичайному сторонньому догляді або в побутовому обслуговуванні не вимагається. Якщо потерпілий потребує допомоги кількох видів, йому відшкодовуються витрати на кожен із них незалежно від того, ким вона здійснюється. Стягнення додаткових витрат потерпілого може бути проведено й на майбутній час у межах строків, зазначених у висновку МСЕК або судово-медичної експертизи.

П. 22 вищевказаної Постанови ПВСУ визначено, що відшкодування шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я складається зі щомісячних платежів (страхових виплат), що виплачуються протягом строку, на який встановлено втрату працездатності, та додаткових витрат, що виплачуються протягом строку, на який визначено потребу в них. За вимогами про продовження платежів виплати провадяться за весь попередній час, протягом якого належало відшкодовувати шкоду, без обмеження будь-яким строком (з дня закінчення попередніх виплат вимоги про їх продовження задовольняються за умови, що МСЕК (а у відповідних випадках - судово-медична експертиза) підтвердила втрату працездатності та її відсоток за цей період). В інших випадках виплати, призначені, але своєчасно не одержані потерпілим або особою, яка має право на їх одержання, а також вимоги про перерахунок (наприклад, за відсотком втрати працездатності) сум щомісячних платежів, раніше визначених судом або роботодавцем, підлягають задоволенню за час, що не перевищує трьох років.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» визначено такі розміри мінімальної заробітної плати: з 1 січня 1378 грн., з 1 травня 1450 грн., з 1 грудня 1600 грн.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня 3200 грн.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня 3723 грн.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня 4173 грн.

Таким чином, сума відшкодування збитків позивача у результаті порушення його цивільного права, за період з 01.04.2016 року по 30.06.2019 року (враховуючи розрахунок позивача), з розрахунку: відшкодування заробітку (доходу) внаслідок втрати працездатності в розмірі однієї мінімальної заробітної плати на місяць + витрати на постійний сторонній догляд в розмірі 1/2 частини мінімальної заробітної плати + витрати на побутове обслуговування в розмірі 1/4 частини мінімальної заробітної плати, всього 1,75 % мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, щомісячно, становить 212 173,50 грн., а саме: 22974,00 грн. (2016 рік: 9 міс. = 13128,00 х 1,75) + 67200,00 грн. (2017 рік: 12 міс. х 3200,00 грн. х 1,75) + 78183,00 грн. (2018 рік: 12 міс. х 3723,00 грн. х 1,75) + 43816,50 грн. ( 2019 рік: 6 міс. х 4173,00 грн. х 1,75).

Відповідач у відзиві вказує на те, що всі нарахування, які заявляє до стягнення позивач слід нараховувати з дати звернення до суду з даним позовом, а не з 01.04.2016 року.

Однак, дані твердження є хибними, оскільки за вимогами про продовження платежів виплати провадяться за весь попередній час, протягом якого належало відшкодовувати шкоду, без обмеження будь-яким строком, враховуючи, що висновком МСЕК підтверджена втрата позивачем працездатності, її відсоток та потреба у сторонньому постійному догляді починаючи з 01.04.2016 року.

Як зазначено вище у рішенні, згідно довідки МСЕК позивачу встановлено першу групу інвалідності з 01.04.2016 року довічно і він потребує постійного стороннього догляду.

Враховуючи, що стійка втрата працездатності позивача становить 100% і встановлена довічно, шкода виплачуються щомісячними платежами протягом строку, на який встановлено втрату працездатності, і додаткові витрати виплачуються протягом строку, на який визначено потребу в них, суд приходить до висновку, що за рахунок відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню сума коштів в розмірі 1,75 мінімальної заробітної плати, встановленої на відповідний місяць законодавством України, щомісячно, визначеної в Законах про державний бюджет України на відповідний рік, починаючи з 01.07.2019 року.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку про задоволення позову.

Слід зазначити, що відповідно до ч.4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Останні зокрема це витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ст.5ч.1п.2 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Як вбачається з копії посвідчення серії НОМЕР_1 с, категорії 1( а.с. 45) та копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 , виданого Пенсійним фондом України (а.с. 44), відповідач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії та має 2 групу інвалідності - довічно, а відповідно до ч.10 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Таким чином, згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Крім цього, за змістом ч.1 та ч.2 ст.137 ЦПК України сторони несуть також витрати, пов`язані з правничою допомогою. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09 листопада 2006 року (Заява №33949/02) відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром.

Так, позивачем заявлено вимогу щодо стягнення судових витрат, які він поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом даної цивільної справи на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 10 000 грн.

Проте, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що ним було сплачено грошові кошти у вказаному розмірі на професійну правничу допомогу.

Тому, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Керуючись ст. ст. 1177, 1195, 1197, 1202 ЦК України, Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», Закон України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», Закон України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», Закон України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», ст.ст. 4, 12, 76 82, 141, 258, 259, 264 265, 268, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: невідомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), про відшкодування шкоди завданої каліцтвом, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування втраченого заробітку (доходу), додаткових витрат викликаних необхідністю в постійному сторонньому догляді та побутовому обслуговуванні за період з 01.04.2016 року по 30.06.2019 року кошти в розмірі 212 173,50 грн. ( двісті дванадцять тисяч сто сімдесят три гривні 50 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування втраченого заробітку (доходу) та додаткових витрат викликаних необхідністю в постійному сторонньому догляді та побутовому обслуговуванні у вигляді щомісячних платежів у розмірі 1,75 % мінімальної заробітної плати, визначеної в Законах про державний бюджет України на відповідний рік, починаючи з 01.07.2019 року.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено 20.09.2019 року.

СуддяО. В. Бондаренко