ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 161/45844/17

провадження № 61-36972св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «А.В.Л.»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 липня 2017 року, ухвалене у складі судді Плахтій І. Б., та постанову апеляційного суду Волинської області від 22 січня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Русинчука М. М., Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «А.В.Л.» (далі - ТОВ «А.В.Л.») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 27 листопада 2012 року між ПАТ «Західінкомбанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 700 000 грн для рефінансування кредитної заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 13 травня 2005 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором того ж дня між ПАТ «Західінкомбанк» та ОСОБА_1 укладений договір застави, за умовами якого ОСОБА_1 передала в заставу банку належне їй на праві власності рухоме майно, а саме:

вантажний автомобіль «MAN» (модель18.463 FLT), реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

вантажний сідловий тягач «Volvo» (модель FH 12), реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

вантажний сідловий тягач «Volvo» (модель FH 12-42Т), реєстраційний номер НОМЕР_3 ;

напівпричіп бортовий «Krone» (модель SDP 27), реєстраційний номер НОМЕР_4 .

У зв`язку з невиконання ОСОБА_2 умов кредитного договору, заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 3 грудня 2013 року солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 стягнено заборгованість за кредитним договором у розмірі 952 884,22 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер; спадкоємцем є його дружина - ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право власності на спадкове майно.

На підставі договору про відступлення прав вимоги від 7 лютого 2017 року ТОВ «А. В. Л . » набуло право вимоги за вказаним кредитним договором і договором застави.

ТОВ «А.В.Л.» у березні 2017 року направило ОСОБА_1 повідомлення про заміну кредитора та вимогу про повернення кредитних коштів, яка останньою залишена без виконання.

Враховуючи викладене, ТОВ «А.В.Л.» просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2711/12-206 від 27 листопада 2012 року у розмірі 1 353 911,68 грн звернути стягнення на заставне майношляхом продажу предмета застави ТОВ «А.В.Л.» будь-якій особі-покупцю від імені власника за ціною, визначеною незалежним суб`єктом оціночної діяльності, з наданням товариству усіх прав та повноважень на відчуження транспортних засобів, в тому числі, проводити всі необхідні дії в органах МВС України та у всіх інших державних та недержавних органах/установах (отримувати дублікати документів на транспортний засіб, отримувати/виготовляти ключі/їх дублікати, отримувати відомості про транспортний засіб/особу власника, які пов`язані з продажем автомобіля тощо), вилучити у ОСОБА_1 транспортні засоби разом із свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів та комплектами ключів з передачею їх ТОВ «А.В.Л.» на період до їх реалізації, а також просило стягнути з відповідача судові витрати.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 липня 2017 року позов ТОВ «А.В.Л.» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2711/12-206 від 27 листопада 2012 року у розмірі 1 353 911,68 грн звернуто стягнення на заставне майно, а саме на: вантажний автомобіль «MAN» (модель 18.463 FLT), реєстраційний номер НОМЕР_1 , вантажний сідловий тягач «Volvo» (модель FH 12), реєстраційний номер НОМЕР_2 , вантажний сідловий тягач «Volvo» ( модель FH 12-42Т), реєстраційний номер НОМЕР_3 та напівпричіп бортовий «Krone» (моделі SDP 27), реєстраційний номер НОМЕР_4 , шляхом продажу зазначених транспортних засобів ТОВ «А.В.Л.» будь-якій особі-покупцю від імені власника за ціною, визначеною незалежним суб`єктом оціночної діяльності, з наданням ТОВ «А.В.Л.» усіх прав та повноважень на відчуження транспортних засобів, в тому числі, проводити всі необхідні дії в органах МВС України та у всіх інших державних та недержавних органах/установах (отримувати дублікати документів на транспортний засіб, отримувати/виготовляти ключі/їх дублікати, отримувати відомості про транспортний засіб/особу власника, які пов`язані з продажем автомобіля тощо).

Вилучено у ОСОБА_1 вказані транспортні засоби разом із свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів та комплектами ключів і передано їх ТОВ «А.В.Л.» на період до їх реалізації.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «А.В.Л.» 6 815,41 грн судового збору.

Рішення суду мотивоване неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, унаслідок чого утворилась заборгованість, тому товариство набуло право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета застави.

Постановою апеляційного суду Волинської області від 22 січня 2018 року заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 липня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У червні 2018 року ОСОБА_1 подала до Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду касаційну скаргу, в якій просила заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 22 січня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилалась на те, що судами попередніх інстанцій не залучено до участі у справі її сина - ОСОБА_5 , спадкоємця ОСОБА_2 , що є грубим порушенням прав спадкоємця. Також вказувала на те, що після стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором у 2013 році товариство не мало право нараховувати штрафні санкції, оскільки зобов`язання за кредитним договором припинились. Крім того, судами не надано належної оцінки умовам договору застави, що призвело до неправильного визначення способу реалізації заставного майна.

Позиція інших учасників справи

ТОВ «А.В.Л.». подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін як законні та обґрунтовані.

У відзиві ТОВ «А.В.Л.» вказувало на безпідставність доводів касаційної скарги щодо незалучення до участі у справі ОСОБА_5 як спадкоємця ОСОБА_2 , оскільки, як вбачається зі змісту договору застави, заставне майно належить на праві власності ОСОБА_1 , і це майно не входило і не могло входити до складу спадщини, а тому права ОСОБА_5 не порушені. Також товариство зазначало, що неодноразово повідомляло ОСОБА_1 про наявність заборгованості за кредитним договором та попереджало про наслідки її непогашення. Безпідставними товариство вважає і доводи щодо неправильного визначення способу реалізації предмета застави, оскільки відповідно до умов договору застави заставодержатель має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет застави.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 листопада 2012 року між ПАТ «Західінкомбанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 2711/12-206, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 700 000 грн для рефінансування кредитної заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 1306/05-612 від 13 травня 2005 року.

Відповідно до пункту 1.2 кредитного договору термін користування кредитними коштами встановлено до 27 листопада 2018 року включно, а в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником будь-якої з умов договору - до першої письмової вимоги кредитора.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 27 листопада 2012 року між ПАТ «Західінкомбанк» та ОСОБА_1 укладений договір застави, за умовами якого ОСОБА_1 передала в заставу банку належне їй на праві власності рухоме майно, а саме:

вантажний автомобіль «MAN» (модель18.463 FLT), реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

вантажний сідловий тягач «Volvo» (модель FH 12), реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

вантажний сідловий тягач «Volvo» (модель FH 12-42Т), реєстраційний номер НОМЕР_3 ;

напівпричіп бортовий «Krone» (модель SDP 27), реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 3 грудня 2013 року, яке набрало законної сили 27 січня 2014 року, стягнено солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 2711/12-206 від 27 листопада 2012 року у розмірі 952 884,22 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Також судами встановлено, що спадкоємцем після ОСОБА_2 є його дружина - ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право власності на спадкове майно.

7 лютого 2017 року на підставі договору про відступлення прав вимоги ТОВ «А.В.Л.» набуло право вимоги за вказаним кредитним договором і договором застави.

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «А.В.Л.» посилалось на те, що у зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором, станом на 1 березня 2017 року утворилася заборгованість в сумі 1 353 911,68 грн, яка складається з: 690 277,78 грн - заборгованості за кредитом, 248 904,06 грн - заборгованості за простроченими процентами, 207 083,33 грн - штрафу в розмірі 30% від простроченої суми кредиту, 74 671,23 грн - штрафу в розмірі 30% від простроченої суми процентів, 59 798,87 грн - пені, 3 000 грн - комісії; 49 813,47 грн - 3% річних від суми основного боргу та 20 362,94 грн - 3% річних від суми прострочених процентів.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 березня 2017 року ТОВ «А. В .Л.» направило ОСОБА_1 вимогу, в якій просило сплатити у тридцятиденний строк з моменту отримання цієї вимоги заборгованість за кредитним договором від 27 листопада 2012 року у розмірі 1 283 735,27 грн.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу (стаття 526 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою.

Статтею 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частинами першою та сьомою статті 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов?язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Звернення стягнення на предмет застави відповідно до статті 590 ЦК України здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Звертаючись з позовом про звернення стягнення на предмет застави, позивач просив задовольнити його шляхом продажу предмета застави ТОВ «А.В.Л.» будь-якій особі-покупцю від імені власника за ціною, визначеною незалежним суб`єктом оціночної діяльності, з наданням товариству усіх прав та повноважень на відчуження транспортних засобів.

Суди першої та апеляційної інстанцій вважали таку вимогу обґрунтованою. Тому, вирішуючи справу, встановили, що за кредитним договором від 27 листопада 2012 року, забезпеченим заставою, утворилась заборгованість у сумі 1 353 911,68 грн, дійшли висновку, що у позивача виникло право захисту свого порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості у обраний позивачем спосіб.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій касаційний суд не погоджується з огляду на наступне.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону, положеннями якої передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет застави як продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.

Пунктом 5.5 договору застави передбачено, що звернення стягнення на предмет застави проводиться на вибір заставодержателя за рішенням господарського, загального суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з умовами, передбаченими розділом 6 даного договору. Розділом 6 договору застави сторони врегулювали позасудове звернення стягнення на предмет застави.

Так, у пункті 6.1.3 договору застави встановлено, що у випадку, якщо реалізація предмета застави не відбулася в порядку, визначеному пунктом 6.1.1 договору, заставодавець погоджується з тим, що заставодержатель має право від свого імені продати предмет застави будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому заставодержатель зобов`язаний не менш як за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити заставодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет застав, про намір укласти такий договір.

Враховуючи викладене, спосіб звернення стягнення на заставне майно, який указав позивач у своїх вимогах, укладеним між сторонами договором застави, а також законом не передбачений.

Вирішуючи справу та звертаючи стягнення на предмет застави, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що обраний позивачем спосіб звернення стягнення на заставне майно, а саме продаж предмета застави ТОВ «А.В.Л.» будь-якій особі-покупцю від імені власника за ціною, визначеною незалежним суб`єктом оціночної діяльності, ні нормами закону, ні умовами договору не передбачений.

Позовні вимоги товариства про звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу предмета застави ТОВ «А.В.Л.» будь-якій особі-покупцю від імені власника за ціною, визначеною незалежним суб`єктом оціночної діяльності, є неналежним способом захисту, оскільки сторони не передбачили такий спосіб звернення стягнення умовами договору, не передбачений він і відповідним законодавством. Висновок судів попередніх інстанцій про задоволення заявлених позовних вимог є помилковим, з наведених підстав, оскільки суперечить нормам матеріального права.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, касаційний суд скасовує оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «А.В.Л.» з наведених підстав.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

У зв`язку із задоволенням касаційної скарги, касаційний суд стягує з ТОВ «А.В.Л.» на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у суді касаційної інстанції в розмірі 13 630,82 грн, а також судові витрати у суді апеляційної інстанції в розмірі 6 616,95 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 22 січня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову Товариству з обмеженою відповідальністю «А.В.Л.» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «А.В.Л.» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 20 247,77 грн.

Постанова суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов