П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2019 року м. Київ

Справа № 22-12229 Головуючий у1-й інстанції Українець В. В.

Унікальний № 296/8392/18 Доповідач Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

Невідомої Т. О.

за участю секретаря Пузикової В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення майнової шкоди, відшкодування моральної шкоди,-

у с т а н о в и л а:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства оборони України про стягнення майнової шкоди, відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з Міністерства оборони України на його користь 31 000 грн. майнової шкоди у вигляді витрат на лікування та 250 000 грн. на відшкодування моральної шкоди(а.с.1-6).

Позов обґрунтовував таким. Позивач був мобілізований на військову службу 25 травня 2016 року та проходив навчання у військовій частині - польова пошта НОМЕР_1 . 05 червня 2016 року він захворів перший раз та хворів до 10 червня 2016, після чого його було виписано «у задовільному стані», але внаслідок недостатнього та невірного лікування 14 червня 2016 року він знову був повторно госпіталізований. 21 червня 2016 року його направили в Центральний військовий шпиталь у м. Києві, але вже 08 липня 2016 року виписали та направили у відпустку в м. Житомир. 15 липня 2016 року його знову було госпіталізовано.
Незадовільне лікування призвело до того, що він знаходився на лікуванні в подальшому до 29 вересня 2016 року. Також 23 серпня 2016 року йому було проведено операцію - бокову правобічну такокотомію та часткову резекцію нижньої частки правої легені з приводу абсцесу.

Свідоцтвом про хворобу № 1105 від 29 серпня 2016 року встановлено діагноз: обмежений пневмофібріоз нижньої частки правої легені, плевро-діафрагмальні шварти як наслідок перенесеної пневмонії в нижній частині правої легені тяжкого перебігу, ускладеної абсцедування. BЛK встановлено причинно-наслідковий зв`язок - захворювання пов`язане з проходженням військової служби.

07 жовтня 2016 року його було звільнено в запас за станом здоров`я на підставі свідоцтва про хворобу № 1105. Перенесене захворювання та неналежне лікування призвели до того, що 10 листопада 2016 року йому призначено II групу інвалідності.

Міністерства оброни України листом № 116/11/11326 від 16 липня 2016 року повідомило його, що військовою службою правопорядку у Збройних силах України проведено службове розслідування, за результатами якого встановлено причини і умови масового захворювання військовослужбовців, ступінь вини посадових осіб 169 навчального центру. Зазначено також, що командування та керівництво 169 навчального центру притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

Внаслідок неналежного лікування та порушень, які допущені командуванням та керівництвом 169 навчального центру, він втратив здоров`я та отримав інвалідність. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, через що постійно відчуває страждання та психологічний дискомфорт.

14 червня 2018 року він звернувся з листом до Міністерства оборони України в порядку досудового врегулювання спору з проханням відшкодувати моральну та матеріальну шкоду, нанесену здоров`ю. У відповідь отримав листа від 11 липня 2018 року, в якому зазначено, що міністерство не вбачає підстав для відшкодування шкоди, а одноразову допомогу при звільненні він вже отримав.

Вважав, що має право на відшкодування завданої шкоди та саме на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління, покладається обов`язок держави її відшкодувати.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13 травня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю заявленого позову.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог (а.с.134-140).

У відзиві на апеляційну скаргу представник Міністерства оборони України вказує, що Міністерство оборони України не є належним відповідачем у справі. Належним відповідачем є військова частина НОМЕР_1 , в якій ОСОБА_1 безпосередньо проходив військову службу. Відповідач також зазначає, що позивачем не надано до суду жодного доказу, які б вказали на вині дії посадових чи службових осіб Міністерства оборони України, коли ці дії вчинені, в чому вони полягають та чи є причинний зв`язок між діями і моральною шкодою.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., вислухавши пояснення учасників справи: позивача та його представника, адвоката Мастеренко О. В., які підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити; представника відповідача, ОСОБА_2 , який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
У відповідності до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При вирішенні справи районний суд вважав встановленими наступні обставини.
З 25 травня 2016 року до 07 жовтня 2016 року ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України та проходив навчання у в/ч польова пошта НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 (а.с.40-42).

Під час виконання військового обов`язку позивач захворів на обмежений пневмофібріоз нижньої частки правої легені, плевро-діафрагмальні шварти як наслідок перенесеної пневмонії в нижній частині правої легені тяжкого перебігу, ускладеної абсцедування, що підтверджується свідоцтвом про хворобу № 1105 від 07 жовтня 2016 року (а.с.14-15).

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 12ААА № 901247 від 30 листопада 2016 року ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності, внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (а.с.17).

За встановлених обставин, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволені його позову, районний суд виходив з того, що не встановлено протиправності дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), а також причинного зв`язку між захворюваннями позивача, які настали внаслідок проходження військової служби, та будь-якими діями або бездіяльністю Міністерства оборони України.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги позивача апеляційний суд виходить з наступного.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, є доведеними.
Висновки районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.
Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову, нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (а.с.125-128).
Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить. Під час апеляційного розгляду позивач та його представник, адвокат Мастеренко О. В., також не навели таких обставин.
Доводи апеляційної скарги позивача щодо неповноти судової перевірки, неправильної оцінки районним судом доказів, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, невідповідності висновків суду обставинам справи, не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Статтею 3 ЦК України закріплено загальні засади цивільного законодавства, якими є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно із положеннями статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з частиною третьою статті 312 ЦК України не вважаються примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншими рішеннями суду, а також робота чи служба відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.

Статтею 4 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» будь-яку службу військового характеру (b), будь-яку службу, що вимагається у випадку надзвичайної ситуації або стихійного лиха, яке загрожує життю чи благополуччю суспільства (c), будь-яку роботу чи службу, яка є частиною звичайних громадянських обов`язків (d) виключено зі сфери примусової праці.

Статтею 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Згідно з частиною третьою цієї статті військовий обов`язок включає, зокрема, призов на військову службу.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями (частини перша, друга, третя статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами (частина перша статті 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

До таких гарантій, зокрема, належить виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві (частина перша статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 16, 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», N 691, Постанова Кабінету Міністрів України № 691 від 08 вересня 2015 року «Про особливості призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності резервістам, які безпосередньо брали (беруть) участь в антитерористичній операції».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» Міністерство оборони України є органом військового управління, призначеним для виконання функцій з управління в межах його компетенції.

Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України (стаття 10 Закону України «Про оборону України», стаття 3 Закону України «Про Збройні Сили України», пункт перший Положення про Міністерство оборони України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року № 730). Діяльність Міністерства оборони України спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Статтею 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами 1-3 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

У ст. 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтю 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», передбачено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Системний аналіз норм статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ЦК України та ЦПК України свідчить про те, що процедура присудження та сплати відшкодування заподіяної військовослужбовцям моральної шкоди окремим законом не встановлена.

Частиною другою статті 1167 ЦК України до підстав відповідальності за завдану моральну шкоду незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала належить випадки: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина.

Відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування. Також передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань.

Враховуючи, що Міністерство оборони України у спірних правовідносинах є уповноваженим органом державного управління, воно має обов`язок компенсувати завдану позивачеві шкоду за наявності усіх складових цивільно-правової відповідальності, крім вини Міністерства оборони України у заподіянні шкоди, з урахуванням положень статті 1173 ЦК України.

З матеріалів справи убачається, що позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.

Враховуючи вищевикладене та той факт, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я (пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України), колегія суддів вважає, що факт заподіяння позивачеві майнової шкоди та моральних страждань є доведеним.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо дій або бездіяльності Міністерства оборони України, внаслідок яких позивачеві заподіяна майнова та моральна шкода у зв`язку із захворюванням та наступним встановленням інвалідності.

З огляду на таке, є відсутньою така складова цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача - дія чи бездіяльність, внаслідок якої позивачеві завдана майнова та моральна шкода, а тому відсутні підстави для стягнення грошових коштів у рахунок відшкодування майнової та моральної шкоди з Міністерства оборони України.

Аргументи апеляційної скарги про те, що бездіяльність посадових осіб відповідача виразилась у фактичному самоусуненні від виконання зобов`язань щодо забезпечення належного лікування та контролю за здійсненням своєчасних протиепідемічних заходів особового складу і підтверджена висновками службового розслідування про притягнення до дисциплінарної відповідальності, не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на таке.

У даному випадку з наявних у матеріалах справи письмових доказів убачається, що порушення були допущені службовими особами військової частини польова пошта НОМЕР_1 та 169 навчального центру (а.с.83-85). Водночас позивач при пред`явленні позову помилково ототожнив бездіяльність службових осіб військової частини польова пошта НОМЕР_1 та 169 навчального центру із бездіяльністю службових осіб Міністерства оборони України.

Аргументи апеляційної скарги позивача про те, що районний суд в порушення норм матеріального права помилково ототожнив державну гарантію соціального захисту військовослужбовця у вигляді одноразової грошової допомоги у разі інвалідності або часткової втрати працездатності з компенсацією заподіяної моральної шкоди, відхиляються апеляційним судом як неприйнятні.

У даному випадку сторона позивача неправильно зрозуміла зміст оскаржуваного рішення, помилково ототожнила констатацію судом факту отримання одноразової грошової допомоги із викладенням судом підстави відмови в позові. Адже, як убачається із мотивувальної частини оскаржуваного рішення, підставою для відмови в позові стало те, що районним судом не встановлено протиправності дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), а також причинного зв`язку між захворюваннями позивача, які настали внаслідок проходження військової служби, та будь-якими діями або бездіяльністю Міністерства оборони України.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга позивача не містить.
Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 вересня 2019 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома