ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 вересня 2019 року

м. Харків

справа № 639/2254/18

провадження № 22-ц/818/4216/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

імена (найменування) сторін:

заявник - Головний державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ступін Володимир Віталійович,

боржник - ОСОБА_2,

заінтересована особа - Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 липня 2019 року в складі судді Рубіжного С.О.,

у с т а н о в и в:

В липні 2019 року Головний державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі - МВДВС) Ступін Володимир Віталійович звернувся у суд із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа ОСОБА_2 .

Подання мотивовано тим, що на виконанні МВДВС знаходиться виконавче провадження № 58124345 з виконання виконавчого листа № 639/2254/18, виданого 30 листопада 2018 року Жовтневим районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" ( далі - АТ КБ "ПриватБанк" ) заборгованості в розмірі 24164,58 грн.

Зазначає, що боржник обізнаний про відкриття виконавчого провадження, однак рішення на сьогоднішній день не виконано, будь яких дій, направлених на його виконання не здійснено.

Згідно з інформацією, наданої на запити державного виконавця, майно та кошти, належні боржнику на праві власності та на які можливо звернути стягнення згідно з законом, відсутні. Вжитими виконавцем заходами встановлено, що боржнику належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 , реалізації якої неможлива, оскільки відповідно до частини сьомої статті 48 закону України "Про виконавче провадження" сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати. При цьому, боржник не отримує пенсію, офіційно не працює.

Під час примусового виконання рішення встановлено, що ОСОБА_2 проживає разом з матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 квартирі відсутнє майно боржника, на яке можливо звернути стягнення згідно з законом. Також було встановлено, що з 04 лютого 2019 року по 11 лютого 2019 року відповідач перебував на відпочинку у Єгипті.

Посилаючись на те, що матеріали виконавчого провадження містять достатні докази доведення ухилення боржника від виконання судового рішення., головний державний виконавець МВДВС Ступін В.В. просив тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 липня 2019 року подання головного державного виконавець МВДВС Ступіна В.В. задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа громадянина України ОСОБА_2 до виконання зобов`язань, покладних на нього рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2018 року по цивільній справі № 639/2254/18.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що боржник умисно ухиляється від виконання рішення суду.

22 липня 2019 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, Конвенції прав людини та основоположний свобод, що призвело до неправильного вирішення справи, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні подання головного державного виконавця МВДВС Ступіна В.В. про тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа.

Апеляційна скарга, мотивована тим, що факт ухилення боржника від виконання зобов`язань за виконавчим провадженням № 58124345 по виконанню виконавчого листа № 639/2254/18 від 30 листопада 2018 року не доведено. Зазначає, що 24 січня 2019 року він подав «Декларацію про доходи та майно боржника - фізичної особи». Крім того, з травня 2018 року він не має постійного заробітку, у зв`язку з цим не має змоги та фінансової забезпеченості повністю або частково виконати рішення суду. Вказує, що кошти для відпочинку за кордоном надані батьками та друзями, про що державним виконавцем складено відповідний акт. Дані щодо його виїзду за кордон не є доказом ухилення від виконання рішення суду, оскільки право на вільне пересування гарантовано відповідно до статті 33 Конституції України.

Інші учасники справи ухвалу суду першої інстанції не оскаржив, зацікавлена особа правом на відзив на апеляційну скаргу не скористалось.

20 січня 2019 року головний державний виконавець МВДВС Ступін В.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що дії боржника в умисному невиконанні грошового зобов`язання підтверджуються належними та допустимими доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлені законом.

За правилами статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване як захід забезпечення виконання судового рішення.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-УШ «Про виконавче провадження» (тут і далі - в редакції, чинній на час спірних правовідносин) державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 19 частини 2 статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-УШ «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець зобов`язаний звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішенням про стягнення періодичних платежів.

Зміст норм Закону України «Про виконавче провадження» передбачає юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, що є оціночним поняттям.

Задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Можливість застосування до боржника обмеження у праві виїзду за кордон або відсутність підстав для цього не пов`язуються прямо із обсягом здійснення виконавцем інших заходів, спрямованих на примусове виконання рішення суду. Законодавчих перешкод для одночасного застосування різних заходів із метою виконання рішення суду немає, а відповідні факти оцінюються в сукупності в кожному конкретному випадку з урахуванням дійсних обставин виконавчого провадження, дій (бездіяльності) боржника тощо. Водночас сторони виконавчого провадження (зокрема, боржник) не позбавлені права і можливості діяти за наявності для того підстав у виконавчому провадженні встановленим порядком з урахуванням зміни обставин, ступеня виконання рішення, наявності підстав для такого виконання, ставити питання про скасування обмежень тощо.

Матеріали справи свідчать, що на виконанні МВДВС знаходиться виконавче провадження № 58124345 з виконання виконавчого листа № 639/2254/18, виданого 30 листопада 2018 року Жовтневим районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованості в розмірі 24164,58 грн.

Постановою виконавця МВДВС від 18 січня 2019 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 639/2254/18, виданий Жовтневим районним судом м. Харкова 30 листопада 2018 року (виконавче провадження № 58124345).

Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_2 від 14 лютого 2019 року він з травня 2018 року знаходиться без постійного заробітку, тому до цього часу виконати рішення суду щодо стягнення заборгованості не має можливості.

Відповідно до довідки Державної фіскальної служби України № від 21 червня 2019 року ОСОБА_2 на обліку фіскальної служби не перебуває.

Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 10 липня 2019 року боржнику належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 .

Реалізація вищевказаної квартири державним виконавцем на сьогодні є неможливою з огляду на положення частини сьомої статті 48 Закону України "Про виконавче провадження", згідно з якою у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Сума за виконавчим документом становить 24164, 50 грн., що не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до довідки Пенсійного фонду України № від 20 червня 2019 року та № від 20 червня 2019 року ОСОБА_2 не отримує пенсію, не працює за трудовим та/або цивільно-правовим договором

Відповідно до Акту державного виконавця від 17 травня 2019 року боржник пояснив, що з 04 лютого 2019 року по 11 лютого 2019 року він перебував у Єгипті на відпочинку за гроші, які надали друзі та матір.

З електронної відповіді Державної прикордонної служби України від 16 травня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 , перетинав державний кордон України з 04 лютого 2019 року по 11 лютого 2019 року за закордонним паспортом НОМЕР_1 .

За повідомленням Державної міграційної служби України від 04 червня 2019 року, ОСОБА_2 має паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданий 20 квітня 2017 року.

Оскільки боржник фактично ухиляється від виконання рішення суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення подання головного державного виконавця МВДВС Ступіна В.В. та обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Посилання ОСОБА_2 на недоведеність факту його ухилення від виконання рішення суду спростовуються матеріалами справи, якими встановлено, що з часу відкриття виконавчого провадження боржник не вжив будь-яких заходів щодо погашення боргу.

Квитанції подані ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, про часткове погашення боргу не є безумовною підставою для скасування обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, оскільки частково боржник почав сплачувати борг лише в серпні та вересні 2019 року, тобто після постановлення ухвали суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 375, п. 1 ч. 1 ст. 376, 382-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 27 вересня 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова