ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6444/19 Справа № 187/16/17 Суддя у 1-й інстанції - Іщенко І. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення боргу; за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання розписки недійсною, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що у грудні 2014 року вона передавала у борг відповідачу кошти в розмірі 100 000,00 грн., строком до 01 червня 2016 року, зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 4 000,00 грн. щомісячно. Своє зобов`язання відповідач виконувала протягом семи місяців і сплатила позивачу 28 000,00 грн. відсотків за користування грошовими коштами, після чого припинила сплачувати борг та відсотки за його користування.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, посилаючись на положення статті 625 ЦК України, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь борг в розмірі 100 000,00 грн., а також відсотки за користування коштами - 86 000,00 грн., інфляційні нарахування на суму боргу - 11 119,16 грн., інфляційні нарахування на відсотки - 10 914,89 грн., 3 % річних - 2 598,36 грн., усього 210 632,41 грн.

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання розписки недійсною.

Позовна заява мотивована тим, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 13 травня 2000 року. Про факт отримання ОСОБА_1 у борг 100 000,00 грн. не знав. Вважав, що ОСОБА_3 діяла недобросовісно надавши гроші його дружині, оскільки не отримала на це його згоди, а тому вказаний факт є підставою для визнання такого правочину недійсним. Також, посилався на те, що його дружина повернула за оскаржуваною розпискою кошти в розмірі 32 000,00 грн., у зв`язку із чим вважав, що ОСОБА_3 необхідно повернути 68 000,00 грн.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати недійсною розписку від 05 грудня 2014 року, відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову щодо стягнення боргу, а також визнати за ОСОБА_1 борг перед ОСОБА_3 в розмірі 68 000,00 грн.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 199 717,52 грн., яка складається із: основного боргу - 100 000,00 грн.; інфляційних нарахувань з суми основного боргу - 11 119,16 грн.; 3 % річних - 2 598,36 грн.; відсотків за користування грошовими коштами - 86 000,00 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами існують договірні відносини з повернення позики в розмірі 100 000,00 грн., зобов`язання за якими відповідачем не виконано, що призвело до порушень прав позивача, які підлягають захисту. Також, оскільки боржником прострочено виконання грошового зобов`язання, підлягають стягненню кошти встановленні статтею 625 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні вимог щодо стягнення інфляційних нарахувань на відсотки в розмірі 10 914,89 грн., виходив з того, що таке нарахування не передбачено законом.

Вирішуючи спір в частині визнання розписки недійсною, суд виходив з безпідставності позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2017 року змінено в частині стягнутих сум інфляційних нарахувань, зменшивши їх з 11 119,16 грн. до 8 024,48 грн.; сум 3 % річних, зменшивши їх з 2 598,36 грн. до 2 597,00 грн.; сум відсотків - з 86 000,00 грн. до 37 600,00 грн. та вважати загальну суму, яка підлягає стягненню із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 - 148 221,48 грн.

Вирішено питання щодо розподіул судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнутих сум, апеляційний суд, виходив з того, що при розрахунку таких сум було допущено арифметичну помилку.

Постановою Верховного Суду від 10.04.2019 року касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року в частині процентів, визначених договором, 3 % річних та інфляційних втрат скасовано, справу у цій частині передано на новий апеляційний розгляд.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2017 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення суми основного боргу за договором позики та в частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання розписки недійсною залишено без змін.

Таким чином, справа підлягає перегляду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 щодо стягнення процентів, визначених договором, 3 % річних та інфляційних втрат.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 у повному обсязі та задовольнити позов про визнання розписки недійсною, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзиви на апеляційні скарги учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення інфляційних нарахувань і трьох процентів річних, в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає указаним вимогам закону.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Судом першої інстанції установлено, що 05 грудня 2014 року відповідач ОСОБА_1 отримала від позивача ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 100 000 грн., які зобов`язався повернути в повному обсязі до 01 червня 2016 року, про що власноручно написала розписку, проте кошти не повернула.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існують договірні відносини з повернення позики в розмірі 100 000,00 грн., зобов`язання за якими відповідачем не виконано, що призвело до порушень прав позивача, які підлягають захисту. Також, оскільки боржником прострочено виконання грошового зобов`язання, підлягають стягненню кошти встановленні статтею 625 ЦК України.

Однак, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду в частині стягнення процентів, визначених договором, 3 % річних та інфляційних втрат, виходячи з наступного.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з рішення суду.

Системний аналіз статей 524, 533-535 і 625 ЦК України дає підстави для висновку, що грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України і містить загальні правила відповідальності щодо усіх видів грошових зобов`язань.

Оскільки у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону.

Відповідні висновки щодо застосування норм права висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 14-16цс18.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно положень статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Розмір процентів за користування грошовими коштами у договорі позики (борговій розписці) від 05 грудня 2014 року сторонами був визначений в сумі 4 000,00 грн. щомісячно.

За умовами договору позики (боргової розписки) від 05 грудня 2014 року сторони погодили, що позику надано до 01 червня 2016 року.

Ураховуючи викладене, право позикодавця нараховувати проценти за позикою припинилось після спливу визначеного договором строку позики - 01 червня 2016 року. Права та інтереси позикодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 01 червня 2016 року позивач не мав правових підстав для нарахування процентів.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

Однак, суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики.

Як установлено судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, відповідач сплатила частину процентів за користування коштами в розмірі 28 000,00 грн. за період з січня по липень 2015 року, що не заперечувалося сторонами.

Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право вимагати повернення процентів визначених договором за період з серпня 2015 року по 01 червня 2016 року в розмірі 40 000,00 грн. (4000 х 10 = 40000).

Що стосується 3 % річних та інфляційних втрат, колегія суддів суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з положень статті 625 Цивільного кодексу України індекс інфляції та 3 % річних нараховуються на суму боргу за весь період прострочення.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач грошове зобов`язання в розмірі 100 000,00 грн. у строк визначений договором не виконала виконала, то позивач має право на суму боргу нараховувати індекс інфляції та 3 % річних за весь час прострочення, тобто з 01 червня 2016 року по 10 січня 2017 року. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних та індексу інфляції є правомірними.

Судом перевірено розрахунок позивача трьох процентів річних і інфляційних втрат та визнано його арифметично невірним.

Так, час прострочення виконання відповідачкою грошового зобов`язання складає з 01 червня 2016 року по 10 січня 2017 року включно - 223 дня.

Суму 3 % річних, які на підставі ст. 625 ЦК України належать до стягнення на користь позивачки за прострочення відповідачкою виконання грошового зобов`язання, необхідно розраховувати наступним чином: 3 % / 365 днів = 0,008219178 (сума основного боргу х 0,008219178 / 100) х кількість днів прострочення зобов`язання = сума процентів.

Сума основного боргу - 100 000,00 грн., проценти - 0,008219178, кількість днів - 223 грн., загальні проценти - 1 833,00 грн.

Отже, сума 3 % річних за весь час прострочення складає 1 833,00 грн., яку слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Індекс інфляції/індекс споживчих цін - це показник, що характеризує зміни загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Цей показник розраховується на основі споживчого набору товарів продовольчого та непродовольчого призначення і послуг.

Індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях (зокрема, у газеті «Урядовий кур`єр»). Ці показники, повідомлені засобами масової інформації з посиланням на Держкомстат України, є офіційними та можуть використовуватися для проведення перерахунків грошових сум.

Сума інфляційних втрат розраховується за формулою: [Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період; [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] ? [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу].

Судом перевірено розрахунок позивача інфляційних втрат та визнано його арифметично невірним.

Таблиця індексів споживчих цін за останні роки (%):

2013 2014 2015 2016 2017 2018 2019

січень 100,2 100,2 103,1 100,9 101,1 101,5 101,0

лютий 99,9 100,6 105,3 99,6 101,0 100,9 100,5

березень 100,0 102,2 110,8 101,0 101,8 101,1 100,9

квітень 100,0 103,3 114,0 103,5 100,9 100,8 101,0

травень 100,1 103,8 102,2 100,1 101,3 100,0 100,7

червень 100,0 101,0 100,4 99,8 101,6 100,0 99,5

липень 99,9 100,4 99,0 99,9 100,2 99,3 99,4

серпень 99,3 100,8 99,2 99,7 99,9 100,0 99,7

вересень 100,0 102,9 102,3 101,8 102,0 101,9

жовтень 100,4 102,4 98,7 102,8 101,2 101,7

листопад 100,2 101,9 102,0 101,8 100,9 101,4

грудень 100,5 103,0 100,7 100,9 101,0 100,8

За рік 100,5 124,9 143,3 112,4 113,7 109,8 104,2

Отже, сума інфляційних втрат за період з 01 червня 2016 року по 10 січня 2017 року складає 8 024,48 грн., яку слід стягнути з відповідачки на користь позивачки.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення процентів, визначених договором, 3 % річних та інфляційних втрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового про часткове задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2017 року в частині стягнення процентів, визначених договором, 3 % річних та інфляційних втрат - скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення процентів, визначених договором, 3 % річних та інфляційних втрат - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 проценти визначені договором за період з серпня 2015 року по 01 червня 2016 року в розмірі 40 000,00 грн., 3 % річних за період з 01 червня 2016 року по 10 січня 2017 року в розмірі 1 833,00 грн. та інфляційні втрати за період з 01 червня 2016 року по 10 січня 2017 року в розмірі 8 024,48 грн.

В ішній частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення процентів, визначених договором, 3 % річних та інфляційних втрат - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко