Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 404/3866/16-ц

провадження № 61-28172св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа - підприємець ОСОБА_2 ,

третя особа - Головне управління Державної фіскальної служби Кіровоградської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 квітня 2017 року в складі судді Панфілової А. В. та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від

27 липня 2017 року в складі колегії суддів: Черненко В. В., Кіселика С. А., Єгорової С. М.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 , третя особа - Головне управління Державної фіскальної служби Кіровоградської області (далі - ГУ ДФС Кіровоградської області), про встановлення факту працевлаштування без укладення трудового договору, стягнення заробітної плати та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивувала тим, щовлітку 2015 року за оголошенням в інтернеті надіслала резюме, згідно якого ФОП ОСОБА_2 запропонувала їй посаду адміністратора англійського клубу «ІНФОРМАЦІЯ_1» (АДРЕСА_1).

Позивач зазначала, що з 17 серпня 2015 року почала працювати

з випробувальним терміном 2 тижні, а з 01 вересня 2015 року згідно

з підписаним між нею та ФОП ОСОБА_2 трудовим договором вона була, на її думку, працевлаштована офіційно.

02 березня 2016 року ОСОБА_2 визнала в присутності свідків (викладачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та перекладач Негода Є.), що не виконала свій прямий обов`язок роботодавця - не зареєструвала її офіційно та не сплачувала за неї податки і обов`язкові платежі, після чого надала їй копію трудової угоди, зазначаючи, що лише з 01 лютого 2016 року вона зареєстрована у податковій.

Повідомленням ФОП ОСОБА_2 від 13 травня 2016 року було доведено до її відома, що 31 травня 2016 року її буде звільнено у зв`язку з фактичним припиненням строку дії договору, хоча договір, який позивач підписала

01 вересня 2015 року, положень про строковість не містив.

ОСОБА_1 вважає, що має право на отримання заробітної плати за час, що фактично працювала, проте не була працевлаштована.

Крім того, внаслідок незаконних дій роботодавця їй завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що її безпідставно позбавлено права на соціальні відрахування до пенсійного фонду, фондів соціального захисту, вона змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя під час вагітності та пологів та життя сім`ї.

З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просила суд встановити факт працевлаштування її без оформлення трудової угоди у ФОП ОСОБА_2 на посаді адміністратора в період із 17 серпня 2015 року до

31 січня 2016 року із занесенням відомостей до трудової книжки. Стягнути із ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заробітну плату за фактично відпрацьований час, коли вона не була працевлаштована, в сумі 17 201,48 грн, без урахування фактично виплаченої заробітної плати, та зобов`язати відповідача сплатити за неї податок на доходи фізичних осіб та суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи. Стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату, встановлену у трудовому договорі, за період з лютого до жовтня 2016 року, але не менше встановленого законодавством мінімального розміру у сумі 12 772,00 грн та зобов`язати відповідача сплатити за неї податок на доходи фізичних осіб та суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи. Стягнути з відповідача на користь позивача 40 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та понесені судові витрати за отриману правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 квітня 2017 року

у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надала доказів, які підтверджують факт її працевлаштування з 17 серпня 2015 року на посаду адміністратора.

Вимоги про стягнення заробітної плати за трудовою угодою від 01 лютого

2016 року також не ґрунтуються на законі, оскільки ця угода не була зареєстрована у встановленому законодавством порядку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 27 липня 2017 року рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 квітня 2017 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 , третя особа - ГУ ДФС Кіровоградської області, про встановлення факту працевлаштування без укладення трудового договору, стягнення заробітної плати та моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норму матеріального права, яка регулює спірні правовідносини, оскільки стаття 24-1 КЗпП України, якою передбачена реєстрація в службі зайнятості трудового договору, укладеного між підприємцем і найманим працівником, з 01 січня 2015 року виключена, і з 2015 року КЗпП України не зобов`язує реєструвати трудовий договір у службі зайнятості.

Крім того, суд першої інстанції помилково визначив, що строк позовної давності має обчислюватися з 24 серпня 2015 року, оскільки позивач 29 лютого

2016 року дізналась про те, що трудовий договір між нею та відповідачем укладено 01 лютого 2016 року, а тому саме з часу, коли вона дізналася про порушення свого права, мала право відповідно до статті 233 КЗпП України звернутись до суду протягом трьох місяців. Однак позивач звернулась до суду

з позовом лише 22 червня 2016 року, тобто з пропуском строку звернення до суду.

Також не доведено, що позивач у період із 17 серпня 2015 року до 31 січня

2016 року виконувала роботу адміністратора у відповідача на умовах трудового договору.

Вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, встановленої у трудовому договорі, за період

з лютого до жовтня 2016 року, зобов`язання відповідача сплатити податок на доходи фізичних осіб та суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи також не підлягають задоволенню, оскільки з 01 лютого 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір у встановленому порядку. У період з 01 червня 2016 до жовтня 2016 року позивач не з`являлась на роботі і не виконувала трудових обов`язків, відповідно, підстав для нарахування заробітної плати немає.

З огляду на викладене не підлягають задоволенню і вимоги щодо стягнення

з відповідача моральної шкоди та судових витрат за правову допомогу.

Аргументи учасників справи

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проситьскасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили дійсні обставини справи, не надали належної оцінки доказам, які надала позивач, а тому зазначені рішення є незаконними, необґрунтованими і підлягають скасуванню.

У вересні 2017 року ФОП ОСОБА_2 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначає, що судові рішення постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для їх скасування немає.

Рух справи

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 19 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження

у справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що позивач 29 квітня 2016 року отримала повідомлення від ФОП ОСОБА_2 від 25 квітня 2016 про те, що вона є працівником англійського клубу «ІНФОРМАЦІЯ_1» з 01 лютого 2016 року, з проханням забрати трудову книжку та отримати розрахунок за лютий 2016 року.

Листом ФОП ОСОБА_2 від 13 травня 2016 року позивача було повідомлено про те, що 31 травня 2016 року її буде звільнено у зв`язку

з припиненням строку дії договору.

01 червня 2016 року між ФОП ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було укладено новий трудовий договір безстроково.

Згідно з наказом ФОП ОСОБА_2 від 09 серпня 2016 року № 28

ОСОБА_1 надано відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами з 09 серпня 2016 року.

ОСОБА_1 зазначала, що з 17 серпня 2015 року до 31 серпня 2015 року виконувала роботу, перебуваючи на випробувальному терміні, а з 01 вересня 2015 року згідно з трудовим договором виконувала роботу на постійній основі. За характером роботи спілкувалася з батьками учнів, отримувала від них платежі, складала та відправляла щомісячні фінансові звіти до м. Києва власнику англійського клубу «ІНФОРМАЦІЯ_1», забезпечувала своєчасну та належну роботу викладачів у групах, займалася організацією дитячих свят, виконувала прямі вказівки ФОП ОСОБА_2 при виконанні господарських робіт тощо. Заробітну плату вона отримувала, однак не розписувалась у відомості. Після того як в лютому 2016 року вона захворіла, їй було повідомлено, що трудовий договір з нею укладено лише з 01 лютого 2016 року, а не з 01 вересня 2015 року. На підтвердження факту трудових відносин з відповідачем посилається на пояснення свідків та письмові докази.

Суд першої інстанції заслухав свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 , які пояснили, що в період з вересня 2015 року до грудня 2015 року включно вони бачили в англійському клубі «ІНФОРМАЦІЯ_1» позивача і вважали її працівником, вона приймала від них оплату.

Відповідно до частини шостої статті 235 КЗпП України при винесені рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні

у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи.

Тлумачення частині шостої статті 235 КЗпП України дозволяє зробити висновок, що у судовому порядку може бути встановлено факт трудових відносин

з працівником та характер виконуваної роботи без укладення трудового договору, що є підставою для нарахування та стягнення судом заборгованості

з заробітної плати за встановлений період роботи.

Відповідно до статей 57, 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених судових рішень) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги

і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь

у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суди першої та апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимогв частині встановлення факту працевлаштування ОСОБА_1 без оформлення трудової угоди із ФОП ОСОБА_2 на посаду адміністратора в період із 17 серпня 2015 року до 31 січня 2016 року, послались на недоведеність позовних вимог. Такі висновки судів переважно зводяться до посилань на відсутність доказів дотримання вимог законодавства щодо порядку укладення трудового договору та ненадання позивачем доказів, які підтверджують факт її працевлаштування саме 17 серпня 2015 року та саме на посаду адміністратора.

Разом з тим суди не встановили дійсні правовідносини учасників спору, які існували між сторонами з вересня 2015 року до січня 2016 року. Як на підтвердження цих обставин позивач посилалась на пояснення свідків та письмові докази, зокрема, електронну переписку, сертифікат про опанування програми семінару «Навчальні заняття для дітей від 6 місяців до 3 років»

10-11 жовтня 2015 року та інші.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача заробітної плати за період з 01 лютого 2016 року до 31 травня 2016 року та з 01 червня 2016 року до жовтня 2016 року, коли позивач була працевлаштована ФОП ОСОБА_9 за трудовим договором, суд апеляційної інстанції виходив із того, що в частині оплати праці за лютий 2016 року нарахування відповідачем проведено, однак позивач не отримала заробітної плати за цей місяць. В інший період часу позивач не з`являлась на роботі і не виконувала трудових обов`язків, відповідно, підстав для нарахування заробітної плати не було.

Проте відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, положення якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться

в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 зазначала, що при звільненні їй не було виплачено нарахованої заробітної плати за період

з 01 лютого 2016 року до 31 травня 2016 року, причому щодо виплати заробітної плати в безспірній частині за лютий 2016 року та виплати згідно з листком непрацездатності вона 07 травня 2016 року надіслала повідомлення

ФОП ОСОБА_9 з проханням перерахувати заробітну плату на її картку-рахунок.

Однак заробітну плату за цей період ФОП ОСОБА_9 так і не перерахувала.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 січня

2007 року у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» («Kuznetsov and Others v. Russia») зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення

є продемонструвати сторонам, що вони були почуті; вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (Рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine) пункт 58; Рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року

у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») пункт 25), і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті

6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з частиною першою статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) під час розгляду справи

в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, зазначеного не врахував, не навів належних мотивів такої відмови, не перевірив відповідні доводи апеляційної скарги позивача, не надав оцінки зібраним у справі доказам та не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої, частин четвертої та п`ятої статті 411 ЦПК України, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про скасування рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 27 липня 2017 року з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 27 липня 2017 року скасувати.

Справу № 404/3866/16-ц передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков