КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3708/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Іванової І.В., Сержанюка А.С.,

секретар судового засідання: Чорнобривець В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2018 року у складі судді Притули Н.Г. у справі за позовом ОСОБА_3 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Київського національного університету імені Тараса Шевченка (далі - КНУ ім. Т. Шевченка), обґрунтовуючи його тим, що 26 січня 2017 року йому було оголошено догану. Вважає, що наказ про оголошення є незаконним, оскільки 13 січня 2017 року він був непрацездатним у результаті хвороби, а тому не мав змоги бути присутнім у якості другого екзаменатора на робочому місці. Також указує, що іспит зірвано не було, оскільки його провела другий екзаменатор.

Тому, позивач просив суд скасувати наказ №36-32 від 26 січня 2017 року за підписом першого проректора Київського національного університету імені Тараса ШевченкаО.К. Закусила про оголошення ОСОБА_3 догани.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, і порушення судом норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не обґрунтоване засадами верховенства права. Вказує, що судом не дано правової оцінки тому, що відповідачем перебільшено ступінь тяжкості вчиненого позивачем проступку. Вказує, що судом не взято до уваги того, що прямого умислу бути відсутнім на робочому місці 13 січня 2017 року у позивача не було. Вказує, що відмовився від листка непрацездатності, оскільки мав бажання прибути до місця роботи. Вважає, що доказом його хвороби 13 січня 2017 року є довідка, у якій зазначено, що у цей день ОСОБА_3 перебував на амбулаторному лікуванні. Вказує, що із копією оскаржуваного ним наказу його було ознайомлено лише через 21 день, а не через 3 дні, як того вимагає законодавство. Вважає, що його відсутність на робочому місці не є порушенням трудової дисципліни, оскільки 13-ого січня 2017 року була субота, тобто вихідний день.

КНУ ім. Т. Шевченка відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надав.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що ОСОБА_3 дійсно був відсутній на роботі 13 січня 2017 року в період часу з 09:00 год. до 17:00 год., і його тимчасова непрацездатність не засвідчена листком непрацездатності.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності із положеннями статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

У даній справі трудові правовідносини щодо застосування відповідних заходів стягнення регулюються КЗпПУ та Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженою Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13 листопада 2001 року №455.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпПУ трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 139 КЗпПУ передбачено, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до положень статті 147 КЗпПУ за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такий захід стягнення як догана.

Статтею 1471 КЗпПУ визначено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті.

Згідно із положеннями статті 148 КЗпПУ дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Відповідно до статті 149 КЗпПУ до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Судом установлено, що 02 червня 2010 року між КНУ ім. Т. Шевченка та ОСОБА_3 було укладено контракт з науково-педагогічним працівником, за умовами якого ОСОБА_3 було призначено на посаду доцента кафедри криміналістики юридичного факультету на термін з 01 липня 2010 року по 30 червня 2017 року. ОСОБА_3 зобов'язувався виконувати покладені на нього обов'язки відповідно до законодавства України про працю та освіту, постанов і розпоряджень Кабінету міністрів України, нормативних положень Міністерства освіти та науки України, Статуту Університету.

Як зазначено у п.1.2 Контракту, на науково-педагогічного працівника повністю поширюється законодавство про працю.

На підставі наказу №08-1094-04 від 07 липня 2012 року з 25 червня 2012 року ОСОБА_3 було переведено на посаду доцента кафедри правосуддя юридичного факультету зі збереженням терміну дії контракту (по 30 червня 2017 року).

Згідно графіку зимової екзаменаційної сесії ОР «Магістр» (першого року навчання) денної форми навчання юридичного факультету 2016-2017 навчального року було заплановано на 13 січня 2017 року складання іспиту з предмету «Актуальні проблеми кримінального процесу України», іспит мали приймати доцент ОСОБА_7 та доцент ОСОБА_3.

13 січня 2018 року ОСОБА_3 був відсутній на робочому місці з 09:00 год до 17:00 год., про що було складено відповідний акт.

В акті зазначено, що на момент його складання, відомостей про поважні причини відсутності ОСОБА_3 на робочому місці не надходило. На зв'язок ОСОБА_3 не виходить.

13 січня 2018 року завідувач кафедри правосуддя ОСОБА_8 звернувся до декана юридичного факультету КНУ ім. Т. Шевченка ОСОБА_9 з поданням про заміну доцента кафедри правосуддя ОСОБА_3, який входить до складу екзаменаційної комісії по проведенню іспиту 13 січня 2017 року о 10:00 год. з навчальної дисципліни «Актуальні проблеми кримінального процесу України» (8 група першого року навчання ОР «Магістр») на завідувача кафедри правосуддя ОСОБА_8 у зв'язку з відсутністю ОСОБА_3 на робочому місці.

Декан юридичного факультету КНУ ім. Т. Шевченка ОСОБА_9 надав згоду на заміну екзаменатора.

Також судом усановлено, що іспит відбувся 13 січня 2017 року та не був зірваний.

У поданні, адресованому ректору КНУ ім. Т. Шевченка ОСОБА_10, декан юридичного факультету ОСОБА_9 зазначив, що так як протягом робочого дня 13 січня 2017 року ОСОБА_3 був відсутній на робочому місці, у результаті чого було зірвано проведення іспиту для студентів 8 групи першого року навчання ОР «Магістр» з навчальної дисципліни «Актуальні проблеми кримінального процесу України», просив оголосити догану ОСОБА_3 за порушення трудової дисципліни у вигляді прогулу без поважних причин протягом робочого дня.

17 січня 2017 року ОСОБА_3 надав пояснення щодо його відсутності на роботі та зазначив, що у зв'язку з хворобою не мав можливості прибути до університету, і саме з цих причин не брав участі в проведенні іспиту.

Наказом №36-32 від 26 січня 2017 року, який підписаний першим проректором ОСОБА_6, ОСОБА_3, доценту кафедри правосуддя юридичного факультету, за порушення трудової дисципліни, а саме - 13 січня 2017 року з 09:00-17:00 був відсутній на робочому місці, внаслідок чого було зірвано іспит - оголошено догану.

Позивач ознайомився з наказом 17 лютого 2017 року та зазначив, що заперечує, так як у нього наявна довідка, що засвідчує хворобу.

Позивач не заперечував, що він дійсно 13 січня 2017 року не з'явився на робоче місце для складання іспиту, так як був непрацездатним внаслідок хвороби.

На підтвердження непрацездатності позивач надав довідку, яка видана 18 січня 2017 року лікарем Центру первинної медико-санітарної допомоги №2 Деснянського району м. Києва, в якій зазначено, що ОСОБА_3 був на прийомі 13 січня 2017 року та амбулаторному лікуванні з діагнозом: гострий ринофарингіт.

Таким чином, апеляційний суд доходить висновку про те, що трудовою дисципліною передбачено додержання правил внутрішнього трудового розпорядку. Тому до працівника можна застосувати положення статті 147 КЗпПУ за порушення правил внутрішнього трудового розпорядку.

Суд апеляційної інстанції вважає, що при обранні виду дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган (відповідач у справі) на власний розсуд визначив ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність в діях позивача складу дисциплінарного правопорушення, що є підставою для застосування дисциплінарного стягнення.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності порушень прав ОСОБА_3 з боку відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не дано правової оцінки тому, що відповідачем перебільшено ступінь тяжкості вчиненого позивачем проступку, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки статтею 149 КЗпПУ не передбачено конкретних вимог, що мають бути враховані при визначенні ступеню тяжкості вчиненого проступку. Так, відповідач у справі вважав, що наявні всі підстави для застосування заходу стягнення у вигляді догани, і критерії для визначення ступеню тяжкості у законодавстві відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги того, що прямого умислу бути відсутнім на робочому місці 13 січня 2017 року у позивача не було, також відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки для вирішення указаного трудового спору має виключне значення наявність або відсутність особи, відносно якої оголошено догану, на робочому місці, а також наявність литка непрацездатності у разі відсутності на робочому місці у зв'язку з хворобою.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач відмовився від листка непрацездатності, оскільки мав бажання прибути до місця роботи, не приймаються апеляційним судом, оскільки не підкріплюються нормами законодавства, і не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що доказом хвороби позивача 13 січня 2017 року є довідка, у якій зазначено, що у цей день ОСОБА_3 перебував на амбулаторному лікуванні, також відхиляються апеляційним судом оскільки тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності, видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється (п.1.1., п.1.2. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13 листопада 2001 року №455).

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність позивача на робочому місці не є порушенням трудової дисципліни, оскільки 13-ого січня 2017 року була субота, тобто вихідний день є безпідставними, оскільки у навчальному закладі, в якому працював позивач, субота визначена робочим днем.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «12» березня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіІ.В. Іванова А.С. Сержанюк