КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9160/2019 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 вересня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулікової С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

Свої вимоги мотивувала вимоги тим, що має дитину - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.09.2014 року на користь позивачки з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини від його заробітку (доходу) щомісячно.

Зазначає, що відповідач нерегулярно сплачує аліменти, про що свідчать розрахунки заборгованості по сплаті аліментів ОСОБА_2 . Також позивачка зазначає, що дитина має слабкий стан здоров`я, часто хворіє, у зв`язку з чим вона вимушена постійно нести витрати на лікування дитини. При цьому відповідач жодного разу не приймав участі у придбанні медикаментів чи оплаті відвідування лікарень. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, не піклується про його фізичний та духовний розвиток.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13.10.2015 року ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав. Позивачка зазначає, що відповідач постійно виїжджає за кордон на тривалий час та приховує своє місце роботи за кордоном.

З 06.04.2015 року позивачка не працює та не навчається, відповідно не має жодних доходів.

На підставі викладеного позивачка просиластягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на дитину на загальну суму у розмірі 12551, 18 грн., що складаються з витрат на лікування дитини та медичні препарати.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_5 у розмірі 6275, 59 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 704, 80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1, 15 травня 2019 року подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції не надав правової оцінки доказам наявних в матеріалах справи, крім того зазначила, що на даний час немає змоги працювати, так, як доглядає за своєю старенькою бабусею і отримує від держави 31 гривню, тому єдиним джерелом доходу для неї є аліменти на дитину, які сплачуються не регулярно та не в повному обсязі. Вказую, що відповідач працює у ФОП ОСОБА_6 , яка є його матір`ю має дохід у розмірі 2 997, 01 грн за місяць.

Тому просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 квітня 2019 року в частині часткового задоволення її вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання дитини в розмірі 12 551,18 грн. в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Конвенція ООН про права дитини проголосила забезпечення інтересів останньої основоположним принципом дій державних чи приватних установ, судів, адміністративних чи законодавчих органів. Відповідно до ст.3 Конвенції держави-учасниці зобов`язалися забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, і з цією метою вживати всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

При цьому, як зазначено в ст. 27 міжнародного договору, саме батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку такої особи.

Це положення також відображене в ст. 180 Сімейного кодексу України, згідно з якою батьки зобов`язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі мають спільну дитину - неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької обл. від 17.09.2014 року на користь позивачки з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини від заробітку (доходу) щомісячно.

На даний час неповнолітній ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю, перебуває на її утриманні.

Також встановлено, що позивачка ОСОБА_1 на даний час не навчається та з 06.04.2015 року не працює, що підтверджується Довідкою від 17.12.2018 року, виданою Виконавчим комітетом Северинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області (а.с. 5).

Згідно Довідки № 3948 від 06.12.2018 року виданої Управлінням соціального захисту населення Жмеринського районної державної адміністрації Вінницької області, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Жмеринському районному управлінні соціального захисту населення Жмеринської районної державної адміністрації і отримує відповідно до Закону України компенсаційну виплату особі, яка здійснює догляд за інвалідом І групи або особою, яка досягла 80 років, у розмірі 4,80 + індексація, з 30.07.2018 року здійснює догляд за ОСОБА_8 , 1935 року народження (а.с. 6).

Відповідач з 01.12.2017 року по даний час працює у ФОП ОСОБА_6 на посаді менеджера з питань регіонального розвитку. Його дохід становить 2997,01 грн. за місяць (за період з 01 грудня 2017 року по грудень 2018 року) та 3359,27 грн. (з 01 січня 2019 року по даний час), що підтверджується довідкою від 28.02.2019 року вих. № 01/02/19 (а.с. 67).

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_2 станом на 19.06.2018 року має загальний розмір заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 42314, 64 грн.

17.02.2019 року ОСОБА_2 погашено заборгованість по аліментам в розмірі 36000, 00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 17.02.2019 року (а. с. 57).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, суд першої інстанції виходив із того, що батьки мають рівні обов`язки щодо утримання дитини.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Статтею 185 Сімейного кодексу України визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до якого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотні значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо) можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Отже, законодавцем закріплено правило, відповідно до якого той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається згаданою вище статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою.

Відповідно до даної норми обов`язок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не пред`являвся. У такому випадку такий батько зобов`язаний нести додаткові витрати на дитину.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції без законних на те підстав відмовив у стягненні повної суми на лікування дитини, а саме 12 551, 18 грн є такими, що не заслуговують на увагу виходячи із наступного.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Позивачем надано документи про здійснені нею додаткових витрат на утримання сина, а саме: довідку про хворобу дитини, виписки із медичної картки, перелік лікарських препаратів, що прописані лікарем, та чеки на оплату ліків для дитини на загальну суму 12551, 18 грн. (а.с. 15-33, 46-47).

Так колегія суддів враховуючи вище викладене, погоджується з судом першої інстанції, щодо висновку, про те, що вказані додаткові витрати на загальну суму, яка становить 12 551, 18 грн підлягає стягненню з батьків порівну по Ѕ з кожного, так, як батьки мають рівні обов`язки щодо утримання дитини.

Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ним аліментів. Чинним законодавством не передбачена можливість повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору.

Отже, суд першої інстанції належним чином досліджено всі наявні в матеріалах справи докази та надано належну оцінку вимогам позивача щодо стягнення додаткових витрат на утримання дитини, а відтак дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача половинку додаткових витрат понесених позивачем на лікування дитини у розмірі 6275,59 грн.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст. 7, 328, 355, 356, 369,375, 381, 382 ЦПК України,колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягаю.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.В. Кулікова