ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4862/19 Справа № 204/5407/17 Суддя у 1-й інстанції - Книш А.В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності, виділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просив встановити факт проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю як жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою в період з 22 травня 2001 року по 02 вересня 2004 року, визнати спільною сумісною власністю сторін майно придбане у зазначений період та полілити майно придбане під час шлюбних відносин.

В обґрунтування позову посилався на те, що сторони почали проживати разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу і при цьому не перебували у будь-якому іншому шлюбі з 22 травня 2001 року. Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська попередній шлюб позивача був розірваний 26 квітня 2001 року, а відповідач розлучилася з попереднім чоловіком, як відомо позивачу, 21 травня 2001 року. Встановлення факту проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу є необхідним для визначення обсягу майна, яке позивач просить визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на нього та його поділу. Офіційно сторони зареєстрували шлюб 03 вересня 2004 року, який згодом, 17 листопада 2015 року, було розірвано. В період шлюбу в порядку приватизації відповідач набула права власності на вищезазначену квартиру та не визнає, що позивач також має право на цю квартиру. Однак останній вважає, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки ремонтні роботи в спірній квартирі розпочалися ще з того часу, як сторони почали проживати разом без реєстрації шлюбу. В цей час була проведена заміна труб і радіаторів системи опалення, косметичний ремонт приміщень, а також протягом 2006 року в квартирі були проведені переобладнання приміщень та їх капітальний ремонт, які здійснювались внаслідок спільних трудових і грошових витрат сторін. Позивач вважає, що ремонтні роботи були здійснені в більшості саме завдяки його вкладу, оскільки відповідач на той час не працювала. Вартість спірної квартири істотно збільшилась, вона отримала сучасні обладнання та вигляд. А тому, позивач вважає, що справедливим буде, якщо частки у праві власності на неї будуть рівними по 1/2 кожному. Крім цього, підлягає поділу й інше майно, яке було придбане в період шлюбу, загальною вартістю на суму 104 705 грн., але відповідач не бажає ділити спірне майно добровільно та не віддає особисті речі позивача. Крім того, в період шлюбу позивачу його братом був подарований двигун для човна марки Honda BF5A, а друзями на день народження подарована акустична гітара та м`який кофр до неї, а також годинник з барометром і градусником, які відповідач не визнає речами особистої приватної власності позивача. Також, позивач зазначає, що ним до укладення шлюбу було придбано телевізор Sony, який відповідач також не віддає. Враховуючи викладене, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом.

У литоспаді 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

В обґрунтування зустрічного позову посилалася на те, що ремонтні роботи в квартирі в період з шлюбу не проводилися, а квартира була відремонтована та перепланована ще у 80-х роках минулого сторіччя. 26 лютого 2003 року відповідач стала відповідальним квартиронаймачем однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , у якій була зареєстрована та на яку отримала право на приватизацію. На момент укладання шлюбу між сторонами статтею 61 СК України не було прямо визначено, що майно, набуте в результаті приватизації, відноситься до спільної сумісної власності подружжя. Крім того, відповідач зазначає, що автомобіль Renault Clio Symbol був придбаний хоча і в шлюбі, але за її особисті кошти, які вона отримала від ОСОБА_3 в рахунок виконання договору позики та саме після отримання цих коштів було придбано автомобіль. Таким чином, вважає, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, а тому, на її думку, поділу придбаний автомобіль не підлягає та має бути визнаний її особистою приватною власністю.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано автомобіль марки та моделі Renault Clio Symbol, ідентифікаційний номер (VIN) транспортного засобу НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Визнано право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по Ѕ частині автомобіля марки та моделі Renault Clio Symbol, ідентифікаційний номер (VIN) транспортного засобу НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Визнано двигун для човна марки HONDA BF 5 A HNX 0127G0 особистою приватною власністю ОСОБА_1

Відмовлено у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, визнано квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 , в іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат /т.2 а.с. 202-206/.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду в частині відмови в задоволенні його позовних вимог скасувати та ухвалити нове про їх задоволення посилаючись на те, що воно є незаконним, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи /т.2 а.с. 210-215/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 вересня 2004 року сторони уклали шлюб, який 17 листопада 2015 року було розірвано /т.1 а.с.8-9, т.2 а.с.14/.

26 лютого 2003 року змінено договір найму житлового приміщення на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та переоформлено особовий рахунок з основного квартиронаймача ОСОБА_4 на її доньку ОСОБА_2 /т.1 а.с.106/.

З копії свідоцтва про право власності на житло, виданого 20 квітня 2007 року КЖЕП «Південне» Дніпропетровської міської ради, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», вбачається, що відповідачу за первісним позовом на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 а.с.13,14/.

Таким чином враховуючи норми ст.57 СК України та ЗУ Про приватизацію державного житлового фонду вище зазначена квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки при приватизації житла одним із подружжя другий з подружжя не набуває автоматично прав щодо цього майна з усіма відповідними наслідками.

02 жовтня 2006 року в період шлюбу відповідач за первісним позовом придбала автомобіль Renault Clio Symbol, ідентифікаційний номер (VIN) транспортного засобу НОМЕР_1 /т.1 а.с.51-53, т.2 а.с.188/.

За вимогами ст.60, 70,71 СК України зазначений автомобіль належить сторонам на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу в рівних частках між подружжям, оскільки його було придбано під час перебування сторін у шлюбі.

Відповідно до товарного чеку від 15 квітня 2005 року брат позивача за первісним позовом ОСОБА_5 придбав двигун для човна марки HONDA BF 5 A HNX 0127G0 вартістю 5 000 грн. /т.1 а.с.55/.

З наданих у суді першої інстанції показань свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 встановлено, що ОСОБА_1 свідком ОСОБА_5 під час перебування сторін у шлюбі було подаровано спірний двигун. Таким чином, даний двигун є особистою власністю ОСОБА_1

Відмовляючи в задоволені позовні вимоги в частині визнання об`єктами спільної сумісної власності холодильника двокамерного Bosh, газової плити Bosh, кухонної витяжки Cata, пральної машини Ariston, мікрохвильової печі Samsung, пилососу Philips, тостеру Philips, електрогітари з підсилювачем і вмонтованим динаміком (для електрогітари «Комбик»), персонального комп`ютеру з монітором, двоспального ліжка 1,90х1,60м з матрацом Veneto, хромованих барних стільців у кількості 3-х од., системи зовнішнього відеоспостереження, вбудованої шафи у вітальні з дзеркалом, вбудованої шафи у спальні, меблів для кухні з барною стійкою у кухні-їдальні; виділення позивачу в натурі: холодильника двокамерного Bosh, газової плити Bosh, пилососу Philips, електрогітари з підсилювачем і вмонтованим динаміком (для електрогітари «Комбик»), двоспального ліжка 1,90х1,60м з матрацом Veneto, персонального комп`ютера з монітором, визнання за позивачем права особистої приватної власності, виділивши йому: акустичну гітару та м`який кофр до неї Ibanez; годинник з барометром і градусником; телевізор Sony; виділення відповідачу та визнання за нею право власності на пральну машину Ariston; мікрохвильову піч Samsung; кухонну витяжку Cata; тостер Philips; хромовані барні стільці у кількості 3-х од.; систему зовнішнього відеоспостереження; вбудовану шафу у вітальні з дзеркалом; вбудовану шафу у спальні; меблі для кухні з барною стійкою у кухні-їдальні, суд першої інстанцівиходив з недоведеності з боку позивача наявності зазначеного майна на час розгляду справи та недовденості його вартості.

З даним висновком також погоджується колегія суддів, оскаржуючи рішення в цій частині заявником не було надано доказів які би спростували зазначені висновки суду та з яких можливо було встановити вартість даного майна для подальшого його поділу.

Щодо доводів апеляційної скарги про визнання спірної квартри спільною власністю подружжя, колегія суддів виходить з того, що для визначення правового режиму житла, отриманого одним із подружжя внаслідок безопланої приватизації, необхідно врахувати час набуття такого майна.

Так, Законом України від 11 січня 2011 року №2913-VI Про внесення змін до ст.61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, який набрав чинності 08 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель держаної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року №4766-VI Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту ст.61 СК України було виключено. Натомість кодекс було доповнено, зокрема, пунктом 4 частини першої ст.57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно ЗУ Про приватизацію державного житлового фонду є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Таким чином, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного фонду, визнавалось спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи, що спірна квартира була приватизована відповідачем у квітні 2007 року, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що вона належить ОСОБА_2 на праві особистої власності.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог в частині встановлення факту проживання позивача і відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 22 травня 2001 року по 02 вересня 2004 року суд першої інстанції виходив з того, що встановлення даного факту не породить будь-які юридичні наслідки. З даним висновком також погоджується колегія суддів.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку що суд першої інстанції належним чином перевірив фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про задоволення заявлених позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров