Справа № 348/996/18
Провадження № 22-ц/4808/1182/19
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю ОСОБА_1 та її представника; ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Пасічнянська сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області про усунення перешкод у користуванні під`їзною дорогою за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 04 липня 2019 року під головуванням судді Грещука Р.П. в м. Надвірна,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні під`їзною дорогою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 у грудні 2017 року купила у ОСОБА_3 домоволодіння АДРЕСА_2 , які межують з земельною ділянкою та будинковолодінням ОСОБА_1 .

Відповідно до земельно-кадастрового плану у позивача із ОСОБА_1 є спільний заїзд до будинків з вулиці Л. Українки , який є дорогою загального користування.

В кінці даного заїзду зі сторони будинку позивача встановлені дерев`яні ворота, що відмежовують її земельну ділянку від дороги загального користування, з іншого боку ОСОБА_1 самовільно встановила металічні ворота та закриває їх на замок, чим перекриває позивачу заїзд до її будинку.

Позивач зверталася до Надвірнянської районної державної адміністрації, де їй порекомендували звернутися до суду для вирішення даного питання.

Відповідач зверталася до Надвірнянського ВП ГУНП із заявами про пошкодження позивачем та її сім`єю металічних воріт. За результатами розгляду даних заяв на місце виїжджав працівник поліції ОСОБА_4 , який у своїх висновках та рапорті зазначив, що потрапити до домоволодінь не зміг, оскільки металічні ворота були зачинені на замок та замотані залізним ланцюгом. Підтвердженням того, що відповідач зачиняє ворота містяться у висновках старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 від 02.02.2018 та 05.02.2018.

Позивач змушена звертатися до суду для вирішення даного питання, оскільки мирним шляхом дійти згоди вони не можуть.

Просила зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні проїздом шляхом демонтажу воріт та стягнути з відповідача на її користь 704.80 грн судового збору та 2 100 грн витрат за надання правничої допомоги.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 04 липня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні проїздом шляхом демонтажу воріт, які знаходяться на в`їзді до будинку АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 2 100 грн витрат на професійну правничу допомогу та 704,80 грн сплаченого судового збору.

На рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у якій зазначила, що його ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Постановляючи оскаржуване рішення, не враховано, що існує інше рішення апеляційного суду від 2013 року, яке набрало законної сили за аналогічним спором із попереднім власником домоволодіння та присадибної ділянки, які тепер належать позивачу. Оскільки позивач є правонаступником попереднього домовласника, заявлений позов щодо усунення перешкод у користуванні дорогою є безпідставним.

В оскарженому рішенні не зазначено, на підставі яких доказів суд дійшов висновку, що заїзд з вулиці Лесі Українки до будинків сторін є дорогою місцевого значення.

Апелянт зазначає, що суд не встановив щодо яких саме воріт ОСОБА_2 заявляла позов та на якій підставі відповідач може демонтувати ворота, котрі належать позивачу.

Ворота, щодо яких у сторін існує спір встановлені на цьому місці ще в 1958 році, а відповідач лише замінила дерев`яні ворота на металеві. Позивач у свою чергу веде себе агресивно по відношенню до відповідача з часу переїзду та пошкоджує встановлені ворота.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Вислухавши суддю-доповідача,пояснення позивача, яка заперечила проти доводів апеляційної скарги, відповідача та її представника, які доводи апеляційної скарги підтримали, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 28.12.2017 позивач придбала у ОСОБА_3 домоволодіння АДРЕСА_2 з присадибною земельною ділянкою кадастровий номер :01:001:0020.

Право власності на вказаний будинок та земельну ділянку підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, які містяться в матеріалах справи.

Межівниками земельної ділянки позивача є ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Відповідно до земельно-кадастрового плану у позивача із сусідкою ОСОБА_1 є спільний заїзд до їхніх будинків з вулиці Л.Українки . Актом комісії Пасічнянської сільської ради від 18.03.2019, з залученням землевпорядника, встановлено, що спірна дорога є дорогою спільного користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.113-115)

Крім того, судом встановлено, що в кінці даного заїзду зі сторони будинку ОСОБА_2 встановлені дерев`яні ворота, що відмежовують її земельну ділянку від дороги загального користування (заїзду).

З іншого боку, тобто зі сторони вулиці Л. Українки, відповідач у справі встановила металічні ворота, що нею не заперечується.

На усне звернення позивача Надвірнянська районна державна адміністрація надала відповідь від 30.03.2018 №К-21/45, з якої вбачається, що ОСОБА_1 безпідставно перекриває позивачу, зазначений на земельно-кадастровому плані проїзд, що веде до їх домоволодінь. (а.с. 31)

Факт того, що відповідач періодично зачиняє металеві ворота навісним замком підтверджується рапортом ДОП Надвірнянського ВП ГУНП ст.лейтенанта поліції ОСОБА_4 від 02.02.2018 та його висновками від 25.01.2018, 02.02.2018 та 05.02.2018 (а.с. 35, 38-40), який рекомендував ОСОБА_1 не чинити перешкоди позивачу в користуванні під`їзною дорогою та зазначив, що між сторонами існують цивільно-правові відносини, тому ОСОБА_2 може звернутися до суду для вирішення даного питання.

З акту земельної комісії Пасічнянської сільської ради від 04.05.2018 вбачається, що спірні ворота, котрі ведуть до домоволодінь позивача та відповідача, на час складання акту зачинені не були.

Крім того, актом комісії Пасічнянської сільської ради від 18.03.2019 засвідчено, що спірні ворота на час огляду не зачинені, встановлені частково, одна частина воріт знята та прикріплена до іншої та ворота не виконують огороджувальної функції.

Проте, в матеріалах справи містяться фотознімки спірних воріт, з яких вбачається, що ворота замкнені навісним замком з ланцюгом, ключа від якого позивач у справі не має, що спричиняє їй перешкоди у користуванні дорогою, на якій ці ворота розташовані.(а.с.47-48)

З аналогічними позовними вимогами до ОСОБА_1 зверталась попередня власниця домоволодіння НОМЕР_1 , яке зараз належить ОСОБА_2 . За результатами розгляду цього спору рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 09.10.2013 зобов`язано ОСОБА_1 не чинити попередній власниці домоволодіння НОМЕР_1 ОСОБА_3 перешкод у користуванні спірною під`їзною дорогою, шляхом передачі ключів від встановлених металічних воріт позивачу. (а.с. 43-45)

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Апеляційним судом Івано-Франківської області у постанові від 09 жовтня 2013 року встановлено, що ворота, щодо яких виник спір, встановлені на тому ж місці в 1958 році іншими особами, які проживали на даній вулиці і користувалися цим заїздом, а відповідач в свою чергу лише замінила дерев`яні ворота на металеві.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції зобов`язав ОСОБА_1 демонтувати металеві ворота. Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що ОСОБА_1 чинить перешкоди у користуванні позивачу діями, які полягають у встановленні металевих воріт на спірній під`їзній дорозі.

З таким висновком апеляційний суд не погоджується та приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про задоволення позову у частині усунення перешкод у користуванні дорогою шляхом демонтування воріт та з порушенням вимог матеріального і процесуального права, які регулюють спірні правовідносини з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; відшкодування заподіяних збитків.

Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Позивач ОСОБА_2 набула право власності на домоволодіння та присадибну ділянку на законних підставах, зокрема за договором купівлі-продажу від 28.12.2017, який міститься в матеріалах справи. (а.с. 27-30)

Як вбачається з матеріалів справи, дорога (заїзд), що веде до домоволодіння позивача є дорогою загального користування, тому ОСОБА_1 не вправі зачиняти ворота, що знаходяться на цій дорозі, оскільки такими діями вона позбавляє позивача можливості безперешкодно користуватися спірним заїздом до свого домоволодіння та чинить їй перешкоди у користуванні даною під`їзною дорогою.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до змісту добросусідства, який закріплено у ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Зі змісту позовних вимог вбачається, що відповідач встановила металеві ворота на під`їзній дорозі до житлового будинку позивача, позбавивши її права вільно користуватися заїздом і закриває їх на внутрішній та навісний замок.

Колегія суддів враховує, що спірні ворота на даному місці встановлені не відповідачем, а іншими жителями цієї вулиці ще в 1958 році, що встановлено іншим рішенням суду, тому приходить до переконання, що вимоги ОСОБА_2 щодо зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні дорогою шляхом демонтажу воріт не є співрозмірними із перешкодами, які чиняться їй відповідачем на даний час.

З огляду на встановлені обставини, апеляційний суд вважає, що спосіб усунення перешкод, які чиняться відповідачем щодо користування спірним заїздом позивачу слід обрати інший і спір між сторонами вирішити без демонтажу воріт, а через зобов`язання ОСОБА_1 не чинити позивачу таких перешкод шляхом передачі останній ключів від замків на воротах та заборонити відповідачу встановлювати інші замки на воротах без погодження з позивачем.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до переконання, що постановлене судом першої інстанції у даній справі рішення не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому не може залишатися в силі і підлягає скасуванню в частині зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні проїздом шляхом демонтажу воріт з постановленням нового рішення. В решті рішення суду слід залишити без зміни.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 04 липня 2019 року в частині зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні проїздом шляхом демонтажу воріт, які знаходяться на в`їзді до будинку АДРЕСА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні під`їзною дорогою до її домоволодіння шляхом передачі ОСОБА_1 ОСОБА_2 ключів від воріт з боку АДРЕСА_2 та заборонити ОСОБА_1 встановлювати інші замки на воротах без погодження з ОСОБА_2 .

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.Д. Фединяк

В.А. Девляшевський