ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» вересня 2019 року

м. Харків

справа № 636/3428/18-ц

провадження № 22ц/818/3857/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 04 червня 2019 року в складі судді Гуменного З.І.

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації.

Позовна заява мотивована тим, що з 20 серпня 2011 року вона з ОСОБА_2 перебуває в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначила, що за час перебування в шлюбі ними придбано легковий автомобіль марки ВАЗ 2110, 1999 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , зеленого кольору, вартістю 54 000,00 грн. та легковий автомобіль Seat Cordoba 1391, 1994 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_2 , вартістю 57 690,00 грн.

В родині були дружні відносин, суперечок не виникало, тому придбані автомобілі вирішено оформити на відповідача.

Зазначила, що вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням вирішити питання поділу майна подружжя мирним шляхом, але він категорично відмовляється.

Вказала, що не заперечує проти отримання грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності.

Просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 легковий автомобіль марки ВАЗ 2110, 1999 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , зеленого кольору, легковий автомобіль Seat Cordoba 1391, 1994 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на її користь в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя грошову компенсацію вартості Ѕ частини легкового автомобіля марки ВАЗ 2110, 1999 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , зеленого кольору, вартістю 54 000,00 грн., легкового автомобіля Seat Cordoba 1391, 1994 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_2 , вартістю 57 690,00 грн., в загальному розмірі 55 845,00 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені судові витрати.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 04 червня 2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково; визнано об`єктом права спільної сумісної власності легковий автомобіль марки ВАЗ 2110, 1999 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя грошову компенсацію вартості Ѕ частини легкового автомобіля марки ВАЗ 2110, 1999 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 54 000,00 грн. у розмірі 27 000,00 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 352,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати в частині стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частини легкового автомобіля марки ВАЗ 2110, 1999 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя у сумі 27 000,00 грн., ухвалити нове рішення в цій частині, яким в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що вартість спірного майна проведено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки він не укладав письмовий договір на проведення оцінки майна з суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 ; що на даний час він не має постійного місця роботи, а отже сплата компенсації вартості спільного майна є для нього надмірним тягарем; що на теперішній час за довіреністю спірний автомобіль перебуває у користуванні у третіх осіб.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що придбане подружжям під час шлюбу майно є об`єктом спільної сумісної власності і його частки при його поділі є рівними.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 20 серпня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 29 серпня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а. с.47).

Матеріали справи свідчать про те, що під час шлюбу подружжям придбано два транспортних засоби: 25 грудня 2015 року - легковий автомобіль марки ВАЗ 2110, 1999 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , зеленого кольору та 25 липня 2017 року - легковий автомобіль Seat Cordoba 1391, 1994 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_2 , які зареєстровано за ОСОБА_2 .

Із довідок щодо оцінки вартості рухомого майна вбачається, що вартість автомобіля ВАЗ 2110, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з округленням становить 54 000,00 грн.; вартість автомобіля Seat Cordoba, 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , з округленням становить 57 690,00 грн. (а. с.14,15).

За довіреністю від 30 липня 2016 року, яку видав ОСОБА_2 , автомобіль марки ВАЗ 2110, 1999 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , знаходиться у розпорядженні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , за що 30 липня 2016 року він отримав від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 30 000,00 грн.

За довіреністю від 14 листопада 2018 року, яку видав ОСОБА_2 , автомобіль Seat Cordoba, 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , знаходиться у розпорядженні ОСОБА_6 та ОСОБА_7

З 28 серпня 2018 року ОСОБА_6 є власником автомобіля Seat Cordoba, 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.82).

Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги стосуються лише автомобіля марки ВАЗ 2110, 1999 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , суд апеляційної інстанції переглядає справу тільки в цих межах. В частині відмови в задоволенні позову в частині іншого автомобіля, а саме, Seat Cordoba, 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , рішення суду не оскаржується, тому не переглядається. ОСОБА_1 з апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції не зверталася.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття З ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті З ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Задовольняючи позовні вимоги в оскаржуваній частині та стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі Ѕ частки спірного автомобіля, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що автомобіль ВАЗ 2110, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить сторонам на праві спільної сумісної власності та на час ухвалення рішення не перебуває у власності у третіх осіб; частки спірного автомобіля є рівними, майно є неподільним, у зв`язку з чим його поділ можливо реалізувати через виплату грошової компенсації вартості Ѕ його частки, вартість якої становить 27 000,00 грн. (54 000,00 :2).

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що спірний автомобіль перебуває в користуванні у третіх осіб, що підтверджується відповідною довіреністю, тому належним способом захисту можливого порушеного права позивача було звернення до суду з позовом про витребування майна з незаконного володіння та користування третіми особами є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частиною третьою статті 334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до пункту 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

Довіреність, на підставі якої ОСОБА_2 передав у розпорядження спірний автомобіль ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в розумінні статті 328 ЦК України не є правочином, за яким виникло право власності на спірний автомобіль у цих осіб. Спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбано подружжям під час шлюбу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що позивач не ставила питання про визнання за нею права власності на належну їй частку у праві власності на спірний автомобіль, в той же час суд формально вирішивши питання, не визначив в резолютивній частині рішення питання щодо права власності на автомобіль, фактично стягнувши компенсацію за Ѕ частку автомобіля на користь позивача та фактично залишив спірний автомобіль у спільній сумісній власності подружжя є безпідставними, оскільки суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Заявлені ОСОБА_1 та задоволені позовні вимоги в оскаржуваній частині вирішені відповідно до вимог чинного законодавства.

Твердження ОСОБА_2 про те, що на даний час він не має постійного місця роботи, а отже сплата компенсації вартості спільного майна є для нього надмірним тягарем, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки це не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи ОСОБА_2 щодо того, що вартість спірного майна проведено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки він не укладав письмовий договір на проведення оцінки майна з суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 не заслуговують на увагу, так як позивач на обгрунтування своїх вимог подала ті докази, які вона вважала за потрібне. Виходячи з принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, відповідач в разі незгоди з зазначеними доказами, вправі надати свої докази, зокрема, заявити клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи. Проте, таких клопотань відповідач ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції не заявляв. Копія розписки на 30 000,00 грн., які він отримав від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , не є належним доказом ринкової вартості автомобіля.

Посилання ОСОБА_2 на те, що позивачем подано до нього інший позов з тим самим предметом та з однакових підстав, тому необхідно було залишити позов без руху, повернути заяву є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів подання ОСОБА_1 іншого позову до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя з тих самих підстав та таких доказів не надано і до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення в оскаржуваній частині перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін.

В іншій частині рішення суду не переглядалося.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 04 червня 2019 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 19 вересня 2019 року.