Номер провадження: 22-ц/813/4458/19
Номер справи місцевого суду: 520/2083/18
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Віцько А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , третя особа: Одеська універсальна товарна біржа «Центр», про визнання договору купівлі-продажу дійсним,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: Одеська універсальна товарна біржа «Центр», про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_8 на праві приватної власності в рівних частках згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № Н/98-0354 від 01 червня 1998 року, оформленого на Одеській універсальній товарній біржі «Центр», належала квартира АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано в КП «ОМБТІ РОН» під № НОМЕР_1 стр 34 кн. 129пр від 23 вересня 1998 року.

ОСОБА_8 та ОСОБА_1 знаходились у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 , актовий запис № 4065 від 13 квітня 2017 року, свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 . Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Спадкоємцями майна є ОСОБА_1 та їхній син ОСОБА_9 .

Для прийняття спадщини позивач звернулась до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а син ОСОБА_9 із заявою про відмову від спадщини на користь позивача. Проте, листом від 24 листопада 2017 року за № 8048/02-31 державний нотаріус надала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, вмотивовану тим, що договір купівлі-продажу нерухомого майна № Н/98-0354 від 01 червня 1998 року на квартиру АДРЕСА_1 був посвідчений на товарній біржі за участю малолітніх осіб, що не передбачено Законом України «Про товарну біржу», тому свідоцтво про право на спадщину на частину квартири не може бути видано.

Зазначене стало передумовою для звернення позивача до суду з позовною заявою, в якій вона просила визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна № Н/98-0354 від 01 червня 1998 року, посвідчений на Одеській універсальній товарній біржі «Центр» - дійсним.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2019 року у задоволені позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1)неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно з ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з невідповідності обраного позивачем способу захисту прав у вигляді визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним способам, які визначені законодавством і вважав, що належним, у даному випадку, способом захисту прав та інтересів позивача звернення з позовом про визнання права власності на частку квартири, яка належала померлому ОСОБА_8 , посилаючись на те, що оскільки сторонами дотримані всі передбачені законом умови укладення договору, тому відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року договір є таким, що відбувся з моменту його укладення і тому померлий ОСОБА_8 на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) і ст.49 Закону України «Про власність» правомірно володів нею.

Проте повністю погодитися з такими висновками районного суду саме в якості обґрунтування відмови у заявлених вимогах, судова колегія не може.

Судом встановлено, що:

-01.06.1998 року між продавцями ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , з одного боку, та покупцями ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , з іншого боку, на Одеській універсальній товарній біржі «Центр» укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який 23.09.1998 року був зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН»;

-сторони не ухилялися упродовж строку щодо нотаріального посвідчення спірного договору, такої вимоги позивачі до відповідачів не висували;

- ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 ;

-спір виник після того, як помер ОСОБА_8 . і нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори 24.11.2017 року ухвалено відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину, після смерті останнього, а саме на частку квартири АДРЕСА_1 ;

-сторони не надали документи, які б підтверджували факт належності на праві власності відповідачам квартири за адресою АДРЕСА_1 , до укладання спірного договору.

Судова колегія звертає увагу на таке.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК УРСР 1963 року передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі- продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

У період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК УРСР 1963 року), а відповідно до статті 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Отже, положення статті 227 ЦК УРСР 1963 року спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.

Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним.

Згідно зі статтею 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Проте, встановивши, що сторони досягнули всіх істотних умов угоди і виконали угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, суд разом з тим констатував, що продавці квартири не ухилялися упродовж строку щодо нотаріального посвідчення спірного договору.

При цьому суд встановивши відсутність ухилення продавців від нотаріального посвідчення не послався на джерело доказів завдяки яким це було встановлено.

Як вбачається з матеріалів справи, суд провів підготовче судове засідання у присутності позивачки, де позивач, взявши участь у справі без представника, на питання суду заявила про те, що відповідачі фактично її прав не порушили. Після призначення справи до судового розгляду судові засідання тричі відкладалися за неявкою сторін. Судове засідання проведене в день ухвалення оскаржуваного рішення 15.01.2019 року, в якому взяла позивачка, тривало, як вбачається з протоколу судового засідання 01 хвилину 04 секунди (а. с. 88).

Суд відповідачів в судовому засіданні не заслуховував, заяв від відповідачів стосовно обставин укладення договору купівлі-продажу спірної квартири не приймав і не досліджував, інші докази не витребував.

В апеляційній скарзі позивач апелює тим, що відповідачі отримавши кошти і звільнивши квартиру, втратили інтерес до подальших дій, пов`язаних з її оформленням.

З урахуванням наведених обставин, судова колегія не може вважати висновки суду першої інстанції про те, що продавці квартири (відповідачі) не ухилялися упродовж строку щодо нотаріального посвідчення спірного договору такими, що встановлені на підставі всебічно досліджених доказів.

Крім того, суд першої інстанції констатувавши, що сторонами дотримані всі передбачені законом умови укладення договору, тому відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року договір є таким, що відбувся з моменту його укладення і що померлий ОСОБА_8 на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) і ст.49 Закону України «Про власність» правомірно володів нею, разом з тим вказав на відсутність документів, які б підтверджували факт належності на праві власності відповідачам квартири за адресою АДРЕСА_1 , до укладання спірного договору.

Поставивши під сумнів наявність у продавців квартири документів, суд не роз`яснив позивачу про можливість заявити клопотання про витребування з архіву органу приватизації завіреної копії свідоцтва про право власності, на яке міститься посилання у біржовому договорі.

Судова колегія звертає увагу, що сторони дійсно уклали договір купівлі-продажу квартири у 1997 році у відповідності до законодавства, яке діяло на той час і повністю виконавши всі умови договору, не мали претензій щодо виконання суттєвих умов договору.

Зі змісту біржового договору вбачається відсутність потреби у його нотаріальному посвідченні.

Проте, незважаючи на це, укладений договір був зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН». Тобто, незважаючи на відсутність нотаріального посвідчення, держава, здійснивши реєстрацію договору купівлі-продажу нерухомості, тим самим визнала право на придбану квартиру за покупцями ОСОБА_8 та ОСОБА_1

Тому висновок суду про наявність у позивачів права звернутися до суду з позовом про визнання права власності на частку квартири, яка належала померлому ОСОБА_8 заснований на законодавстві.

Разом з тим, обрання способу захисту порушеного права належить позивачу.

Позивач визначилась з позовними вимогами про визнання договору купівлі-продажу дійсним, оскільки відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, частка якої входить до спадкової маси після смерті її чоловіка, є єдиною перешкодою для нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Визнання права власності на спадкове майно за рішенням суду можливо у виключних випадках, зокрема у разі відсутності у нотаріуса можливості видати свідоцтво про право на спадщину взагалі.

В інших випадках, рішення суду за наявності відповідних підстав та доведеністю заяви (вимог) має усувати для належного і добросовісного спадкоємця перешкоди в отриманні у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину.

Наведеного суд першої інстанції не врахував і не встановивши належним чином всіх обставин справи, не сприявши у зібранні належних і достатніх доказів, набув помилкового висновку про відсутність ухилення продавців від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, як підстави для відмови у задоволенні вимог про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Враховуючи наведене, рішення суду не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 січня 2019 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна № Н/98-0354 від 01 червня 1998 року, посвідчений на Одеській універсальній товарній біржі «Центр», право власності зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН» під № 3117 стр.34-кн.129 пр. від 23 вересня 1998 року на квартиру АДРЕСА_1 , між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , яка діяла від свого імені, а також від імені та в інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_8 - дійсним.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений: 13.09.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова