Справа № 305/2060/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 вересня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ГОТРИ Т.Ю., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ЮРОЧКО А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 305/2060/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (1984 р.н.), ОСОБА_21 (1961 р.н.) і ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Рахівська районна державна адміністрація Закарпатської області як орган опіки та піклування, про відібрання дітей та повернення їх за місцем проживання, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 (1984 р.н.), ОСОБА_21 (1961 р.н.) і ОСОБА_3 на рішення Рахівського районного суду від 28 грудня 2018 року, повний текст якого складено 8 січня 2019 року, головуючий суддя Ємчук В.Е., -

встановив:

05.11.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 (1984 р.н.), ОСОБА_21 (1961 р.н.) і ОСОБА_3 мотивуючи наступним.

Позивачка ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 (1984 р.н.) з 28.02.2008 перебувають у шлюбі, у них народилися син ОСОБА_5 , якому в листопаді виповниться 10 років, та донька ОСОБА_6 , якій виповнилося 8 років. Відповідач за час спільного проживання постійно влаштовував сварки, принижував позивачку, завдавав тілесних ушкоджень, тому сторони близько шести років не проживають разом. У суді триває розгляд справи про розірвання шлюбу. Протягом останніх шести років весь тягар виховання та утримання дітей лежить на позивачці, утримувати та виховувати дітей допомагають її батьки. Батько дітей фактично не бере участі в їх вихованні та утриманні, з`являється один-два рази на тиждень, а щоб уникнути сплати аліментів погрожує забрати дітей до себе.

Позивачка проживає в будинку, який належить її батькам, і пропонувала батькові дітей брати участь у вихованні дітей, однак, коли той дізнався про її намір розірвати шлюб, став забирати дітей у будь-який час доби. Батько дітей порушує їх режим, налаштовує дітей проти матері, намагається у присутності дітей її принижувати, сприяє втраті родинного зв`язку дітей із матір`ю та її близькими родичами. Відповідач повідомляв недостовірну та образливу інформацію органу опіки та піклування щодо начебто неналежного ставлення матері до виховання дітей, яка не підтвердилася.

Позивачка належно виконує свій обов`язок із виховання дітей, створила їм належні умови проживання за адресою АДРЕСА_1 . Діти доглянуті, відвідують школу, позивачка ними опікується, відвідує різні свята та інші заходи в школі, чого не робить батько.

Однак, протягом двох тижнів, які передували зверненню до суду, відповідачі без її згоди утримують дітей у своєму будинку, не допускають матір до дітей. Позивачка намагалася врегулювати ситуацію, проте, її зусилля виявилися марними.

Посилаючись на ці обставини, позивачка ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення, яким неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відібрати у відповідачів і негайно повернути їх за місцем проживання.

Рішенням Рахівського районного суду від 28.12.2018 позов задоволено, неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відібрано у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешканців АДРЕСА_2 , та повернуто дітей негайно за місцем проживання їх матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , у АДРЕСА_1 , допущено негайне виконання рішення суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості, доведеності, з того, що відповідачі без належних для того підстав, всупереч інтересам дітей і без згоди матері протиправно змінили місце проживання дітей, утримують їх і не надають матері можливості бачитися та спілкуватися з ними, тоді як обставин, які б свідчили, що повернення дітей до матері суперечитиме їх інтересам, не було встановлено.

Відповідач ОСОБА_2 (1984 р.н.) оскаржив рішення суду, оскаржили його й відповідачі ОСОБА_21 (1961 р.н.) і ОСОБА_3 , вважають рішення незаконним. Доводи апеляцій зводяться до таких.

У справі відсутній висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору, наявність якого є обов`язковою.

Суд неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, неповно встановив обставини справи, дав невірну оцінку доказам, суд не врахував інтереси дітей, які не бажають проживати з матір`ю, в тому числі, суд не з`ясував, чи будуть належно забезпечені інтереси дітей при відібранні їх від батька.

Відповідно до ст. 170 СК України суд може відібрати дітей лише за наявності підстав, передбачених ст. 164 ч. 1 п.п. 2-5 СК України, а також в інших випадках, якщо залишення дітей у них є небезпечним для їх життя, здоров`я і морального виховання, тоді як таких підстав немає.

У справі відсутні докази того, що батько, а також його батьки самовільно забрали дітей у матері, примусово змінили місце їх проживання та налаштовують дітей проти матері. На відсутність таких доказів вказують і обставини щодо примусового виконання рішення суду, що оскаржується.

Діти не бажають проживати з матір`ю, бояться її, не отримують любові від матері, що підтверджують своєю поведінкою. Син ОСОБА_5 , якому виповнилося 10 років, не мав можливості висловити в суді свою думку щодо місця проживання. Водночас під час виконавчих дій ясно висловив своє небажання проживати з матір`ю через її поведінку щодо нього з сестрою (мама вживає алкогольні напої, б`є їх, якщо вони скаржаться батькові, і т.ін.). Донька ОСОБА_6 втікала від матері, ховалася від неї, плаче, не хоче з матір`ю спілкуватися.

Жодних перешкод у спілкуванні дітей із матір`ю відповідачі не чинять, навпаки намагаються сприяти цьому спілкуванню. Натомість мати сама відмовляється від спілкування з дітьми, не телефонувала за час проживання дітей із батьком, не приходила до них.

Відібрання дітей повинно застосовуватися з урахуванням альтернативних заходів, виважено, тоді як доказів щодо необхідності відібрання дітей від відповідачів та відповідності такого відібрання інтересам дітей у справі немає.

Відповідачі просять рішення суду скасувати, у позові - відмовити.

У відзивах на апеляції відповідачів позивачка ОСОБА_1 вказує на їх необґрунтованість, просить скарги залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначає, зокрема, що батько дітей, з яким вона близько шести років не проживає, самочинно, без її згоди та відома забрав дітей до місця проживання своїх батьків і цим протиправно змінив їх місце проживання. Спірні правовідносини регулюються нормами ст. 162 СК України, а не ст. 160 і ст. 170 цього Кодексу, при цьому, правомірність поведінки того з батьків, із ким проживали діти, презюмується.

Законних підстав для таких дій не було, оскільки позивачка належним чином, на відміну від батька дітей, виконує свої обов`язки щодо виховання дітей. Ніяких перешкод для повернення дітей для проживання до матері не встановлено. Твердження про систематичне вживання матір`ю дітей алкогольних напоїв, про те, що начебто діти її бояться та інші негативні твердження бездоказові.

Натомість поведінка відповідачів є протиправною, а за фактом підроблення медичних довідок про начебто необхідність лікування дітей відкрито кримінальне провадження. Матір не допускають до дітей, які постійно знаходяться вдома, ізольовані, до школи не ходять і саме за час перебування у відповідачів для них організоване індивідуальне навчання. На роз`яснення компетентних органів щодо виконання рішення суду та допуску матері до дітей відповідачі не реагують.

Орган опіки та піклування брав участь у справі і висловив свою позицію в ній на користь позивачки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: відповідачів ОСОБА_2 (1984 р.н.), ОСОБА_21 (1961 р.н.), представника відповідачів ОСОБА_2 (1984 р.н.) і ОСОБА_3 адвоката Поштак Ю.С., які апеляції підтримали, позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Ільтя А.М., які скарги не визнали, представника органу опіки та піклування, начальника Служби у справах дітей Рахівської райдержадміністрації Кокіш О.П., яка вважає апеляції відповідачів обґрунтованими, заслухавши думку дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , які висловилися проти повернення їх до матері, обговоривши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Спірні правовідносини регулюються нормами СК України та пов`язаними нормами законодавства щодо особистих немайнових прав і обов`язків батьків та дітей.

Особа діє у цивільних, у тому числі в сімейних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, повинна додержуватися моральних засад суспільства, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 7 ч.ч. 1-4, 7, 9, 10, ст.ст. 8, 9, 10 СК України , ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 ЦПК України).

Про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України).

Сторони є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст. 7 ч. 6 СК України, ст.ст. 1, 2, ст. 13 ч. 6 ЦК України).

Згідно зі ст. 3 ч. 1 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 (Конвенція про права дитини) , ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами,… судами, адміністративними … органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Конвенція про права дитини передбачає, що держави-учасниці:

зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ст. 3 ч. 2);

поважають відповідальність, права і обов`язки батьків … належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються (ст. 5);

забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини; поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (ст. 9 ч.ч. 1, 3);

забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю; з цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства (ст. 12 ч.ч. 1, 2);

докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини; батьки … несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини; найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18 ч. 1);

вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину (ст. 19 ч. 1);

визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст. 27 ч.ч. 1, 2).

СК України узгоджується з приписами Конвенції про права дитини та встановлює правила, за якими:

мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (ст. 141 ч. 1);

батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; поважати дитину; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини (ст. 150 ч.ч. 1, 2, 4, 7);

батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства (ст. 151 ч.ч. 1, 3);

право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом; дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї (ст. 152 ч.ч. 1, 2);

мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153);

батьки мають право на самозахист своєї дитини; батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини як їх законні представники без спеціальних на те повноважень (ст. 154 ч.ч. 1, 2);

здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст. 155 ч.ч. 1, 2);

питання виховання дитини вирішується спільно; той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею; той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ст. 157 ч.ч. 1-3);

якщо один з батьків самочинно, без згоди другого з батьків, з яким на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання; дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам (ст. 162 ч. 1);

дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї; дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання; суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст. 171 ч.ч. 1, 2, 3).

Встановлено, що у шлюбі, який ОСОБА_2 (1984 р.н.) і ОСОБА_1 уклали 20.10.2007, народилися ІНФОРМАЦІЯ_3 син ОСОБА_5 (у позовній заяві невірно вказано дату його народження як « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), а ІНФОРМАЦІЯ_2 - донька ОСОБА_6 (а.с. 8-10). Апеляційному суду сторони пояснили, що шлюб між ними був розірваний судовим порядком у лютому 2019 року, рішення суду про розірвання шлюбу вони не оскаржували.

На час апеляційного розгляду справи ОСОБА_2 (1984 р.н.) і ОСОБА_1 близько семи років не проживають як подружжя, водночас по жовтень 2018 року проживали фактично разом із дітьми в будинку, де жили раніше сім`єю, по АДРЕСА_1 . В кінці жовтня 2018 року після конфлікту з позивачкою ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 (1984 р.н.) залишив указаний будинок і став проживати в будинку своїх батьків ОСОБА_21 (1961 р.н.) і ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 . З цього ж часу діти ОСОБА_5 і ОСОБА_6 проживають фактично з відповідачами, окремо від матері.

Діти сторін ОСОБА_5 і ОСОБА_6 навчаються у Середньоводянській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів.

Ці обставини не заперечуються сторонами, підтверджуються документами (а.с. 5-6, 15-18 та ін.), іншими матеріалами справи

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 посилалася на неправомірну, всупереч її волі та інтересам дітей фактичну зміну батьком дітей місця їхнього проживання, на те, що батько забрав дітей до будинку своїх батьків, відповідачі протиправно утримують дітей у будинку, не допускають її до дітей. Разом із цим, позивачка не навела в заяві конкретних обставин і умов, за яких діти стали проживати з батьком, окремо від неї, не зазначила відповідних підстав позову.

Під час апеляційного розгляду справи відповідачі ОСОБА_2 (1984 р.н.), ОСОБА_21 (1961 р.н.), позивачка ОСОБА_1 , а також за відсутності батьків, діда і в присутності представника органу опіки та піклування і служби у справах дітей Кокіш О.П. та адвокатів сторін Поштак Ю.С. , Ільтя А.М. діти ОСОБА_5 і ОСОБА_6 (думку якої видалося можливим заслухати) дали пояснення, за змістом яких стверджували, зокрема, наступне:

позивачка ОСОБА_1 :

діти проживали з нею, батько дітей їм не допомагав по 6-7 місяців, а допомагали її батьки, вона забезпечувала дітей усім необхідним;

батько дітей забрав їх зі школи, наступного дня вона пішла до них, до неї вийшли лише батько і дідо дітей і сказали, що діти не хочуть іти до неї;

вона приходила до будинку, де зараз живуть діти, 2-3 рази на тиждень, але діти не хочуть іти до неї, самі вони додому не приходили, але вони й не виходять з дому одні;

коли вона телефонує дітям, вони не беруть телефон, не хочуть спілкуватися з нею та з її батьками, але вона поздоровляла доньку з днем народження по «Viber» і бачила, що повідомлення було прочитане;

коли виконувалося рішення суду, були держвиконавці, поліція, то діти «були в стресі», кричали, не хотіли до неї йти;

дітей налаштували проти неї, казали їм про неї погане, казали, що вона їх вкраде;

вона з січня 2019 року працює офіціанткою в Румунії по чотири дні на тиждень, достатньо заробляє, інколи доводиться там ночувати, в цей час у будинку проживає її бабуся;

медичні довідки, які були оформлені дітям, однакові, що не відповідає дійсності;

відповідач ОСОБА_2 (1984 р.н.):

протягом близько шести років до пред`явлення позову вони з позивачкою не проживали як подружжя, хоча шлюб був розірваний лише в лютому 2019 року, однак, жили в одному будинку, але в різних його частинах, при цьому, кімнати дітей розташовувалися поряд саме з його кімнатами;

він не хотів залишати дітей, хотів, щоб діти відчували сім`ю, приблизно два роки все було добре, але потім у позивачки почали з`являтися погані друзі, компанії, почалися пиятики, з`явився коханий та інше життя;

він по 4-5 місяців щороку буває на заробітках у Російській Федерації, а в інший час знаходиться вдома, завжди займається дітьми, навіть коли він відсутній, він організовує утримання дітей, оплачує його, загалом він весь час опікувався дітьми, давав гроші для них, для школи, для їх харчування тощо;

в кінці жовтня 2018 року між ним і позивачкою стався гострий конфлікт, під час якого вона ошпарила його окропом, після чого він, щоб не вчинити нічого протиправного, вирішив піти з дому до батьків, діти мабуть почули коли він говорив зі своїм батьком, що піде до нього жити, він сказав сину, що не прийде додому, а завтра повезе їх до школи, син погодився, але коли він повернувся зі спортзалу, то син уже був у будинку батьків, згодом прибігла і донька, це недалеко, близько 150 метрів від їхнього будинку;

діти прийшли за ним до будинку відповідачів самі, це сталося десь 29-30 жовтня 2018 року, він не утримує їх силою;

наступного дня мати прийшла за дітьми, він не чинив цьому ніяких перешкод, запросив її в дім, з огляду на обставини викликав працівників поліції, але діти «впали в ступор», донька стала кричати, що не хоче бачити маму, син теж не ходів іти до матері;

він багато разів пояснював дітям, що їм потрібні і мама і тато, потрібна мамина любов, яку він не зможе замінити, а доньці потрібна мама як дівчинці, до мами треба повернутися, на що діти категорично заперечували, що не хочуть до мами, бо вона їх сильно б`є, «випиває», син казав, що якби мама їх любила, то цього б не сталося, а донька відповіла, що сама всього навчиться, а допомагатиме їй бабуся, бо вона жінка;

під час виконання рішення суду він все підготував для дітей, не заперечував, щоб діти повернулися до матері, якщо самі цього захотять, були психолог, діти й мама, вони розмовляли, але діти не хотіли йти до неї, держвиконавці питали сина, чи батько не дозволяє йому говорити з мамою, на що син відповів, що не забороняє, а він сам не хоче з мамою говорити;

за дев`ять місяців мати підходила чотири рази до воріт, питала за дітей, але не дарувала їм жодних подарунків, діти заблокували її номер у своїх телефонах, не хочуть, щоб вона телефонувала;

діти офіційно мали програму індивідуального навчання, не ходили до шкоди в минулому навчальному році, бо боялися мами, яка кілька разів заходила до школи і в доньки «був ступор», вона дуже сильно кричала, а з цього навчального року діти будуть ходити до школи;

відповідач ОСОБА_21 (1961 р.н.):

діти прийшли самі ввечері (після школи), він навіть поліцію викликав, бо мати зателефонувала, що вони викрали дітей;

вони пояснювали дітям, що ті будуть жити з мамою, це поряд, будуть приходити, але онук сказав, що не буде з мамою жити, бо там пиятика, приходять чоловіки, онука сказала, що якщо тато піде звідти, то і вона піде за татом, пояснювали дітям, що вони потім мамі пробачать, на що внучка сказала, що ніколи не пробачить і в той дім не повернеться;

він багато разів ходив до дітей і вдень, і вночі, бо внук дзвонив, бо діти були самі, туди приходили різні чоловіки і був випадок, коли двоє чоловіків за внуком ганялися, він викликав поліцію, але ті приїхали і поїхали;

вони не утримують дітей проти їх волі, коли були держвиконавці, то діти розмовляли з матір`ю і психологом, але відмовилися повертатися до матері;

вони возили дітей на обстеження до Мукачівської дитячої лікарні, де внучка сказала, що мати її вдарила по голові, а в лікарні сказали, що при найменшому ударі по голові дитина може оніміти, діти переживали сильний стрес, а вони робили все можливе, щоб їх з нього вивести, заспокоїти дітей, їздили з ними на екскурсії і т.ін., тому й був індивідуальний режим навчання дітей;

ОСОБА_5 (10 років):

живе з татом у бабусі десь із осені, завтра йде до школи у 5-й клас, раніше жив із мамою, це недалеко;

до мами він не приходив, бо боявся, мама завжди приводить своїх подружок, а також «приїде ОСОБА_16 », вони пиячать, «розбивають стакани», коли ОСОБА_16 прийшов на день народження мами, то там потім почали битися, мама сказала, що ОСОБА_16 то її родич, але він не родич, 26 квітня (на день народження мами) ОСОБА_16 його вдарив, бо він вдарив мамину подружку, тому він не йшов додому;

маму бачить часто, коли вона проходить вулицею, але не заходить до них, лише одного разу була з двоюрідною сестрою;

його ніхто не тримає, тато каже, що якщо він хоче говорити з мамою, то вони її покличуть;

тато подзвонив йому, коли він був у тітки, сказав, що буде чекати їх після уроків, щоб він вийшов на дорогу, а тато його забере, але мама не дозволяла вийти на двір, щоб тато його забрав, ОСОБА_6 теж хотіла піти до тата, але мама закрила її в кімнаті і він пішов до тата сам;

краще жити з татом, бо він не б`є як мама, все дозволяє, а мама била його пряжкою від ременя;

після суду один раз була виконавча служба, але вони з сестрою хотіли жити з татом, він не хотів іти до мами;

він сердиться на маму, не любить її, не хоче з мамою говорити, не хоче бачитися і не захоче, без мами краще, йому з татом добре, він любить тата, навіть якщо не буде подружок, пиятики і ОСОБА_16 , він все одно не піде до мами, бо вона його сильно б`є;

ОСОБА_6 (9 років):

живе у бабки з татом, у школу не ходила, бо боялася мами;

один раз удома ОСОБА_16 взяв її за горло, а мама сказала: «Души-души, доки не помре»;

з татом жити краще, до мами повертатися не хоче.

З наданих під час апеляційного розгляду справи актів державного виконавця від 30.05.2019 у виконавчих провадженнях № 57986302 і № 57986332 убачається, що під час виконання рішення Рахівського районного суду від 28.12.2018 про негайне відібрання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у ОСОБА_2 , 1984 р.н., ОСОБА_21 , 1961 р.н., і ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_2 з метою повернення їх до місця проживання матері ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_1 діти відмовилися залишити будинок відповідачів, чітко виявили небажання повертатися до матері, що супроводжувалося плачем та збудженою поведінкою, тому за рекомендацією психолога, з якою погодилася ОСОБА_1 , в інтересах дітей виконання рішення було припинене.

Відповідно до ст. 19 ч.ч. 4, 5 СК України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача брала участь Рахівська районна державна адміністрація Закарпатської області як орган опіки та піклування. У силу положень ст. 56 ч. 1 ЦК України, п. 1.3. Правил опіки та піклування, затверджених спільним наказом Держкомсім`ї України, МОЗ України, Міносвіти України і Мінпраці України від 26.05.1999 № 4/166/131/88 (реєстрація в Мін`юсті України від 17.06.1999 за № 387/3680), п. 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМ України від 24.09.2008 № 866, інших норм законодавства Рахівська райдержадміністрація є компетентним органом опіки та піклування за місцем проживання дітей.

Утім, письмового висновку щодо розв`язання спору орган опіки та піклування на стадії розгляду справи судом першої інстанції не подавав. Лист Служби у справах дітей Рахівської райдержадміністрації від 19.07.2018 № 01-11/472 за наслідками розгляду заяви ОСОБА_21 (1961 р.н.) щодо фізичного насильства з боку ОСОБА_1 над дітьми ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , згідно з яким відповідні факти не підтвердилися, а ОСОБА_1 охарактеризована позитивно (а.с. 11), який був взятий судом першої інстанції до уваги серед інших доказів та матеріалів справи, не є висновком органу опіки та піклування по суті спору, натомість був однією з підстав позову. Так само не замінює висновку органу опіки та піклування участь і позиція представника цього органу Савляк І.І . , яка вважала позов обґрунтованим, в розгляді справи.

Суд першої інстанції вирішив спір за відсутності у справі наданого встановленим порядком висновку органу опіки та піклування. Беручи до уваги цю обставину та виходячи з положень ст. 19 СК України, ст. 56 ч. 6 ЦПК України, ухвалою апеляційного суду від 20.05.2019 на Рахівську райдержадміністрацію як орган опіки та піклування був покладений обов`язок подати апеляційному суду висновок щодо розв`язання спору (а.с. 109-191).

21.06.2019 до апеляційного суду за вих. № 976/01.3-13 від 14.06.2019 надійшов «Висновок про недоцільність відібрання малолітніх дітей та повернення їх за місцем проживання», складений за результатом розгляду питання у присутності батька дітей ОСОБА_2 , дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , за відсутності матері дітей ОСОБА_1 , яка будучи повідомленою про розгляд питання участі в цьому не взяла (а.с. 200-202). Орган опіки та піклування за наслідками обстеження умов проживання дітей з батьком, бесіди з дітьми, які висловили чітке бажання проживати з батьком і небажання повертатися до матері, вивчення матеріалів щодо виконання рішення суду про відібрання дітей, зазначив, що діти мають належні умови для проживання з батьком, за час такого проживання в їхній поведінці відбулися позитивні зміни, діти стали спокійнішими, врівноваженими, легко йдуть на контакт, а в родині панує любов, затишок і теплі відносини, дійшов висновку про недоцільність в інтересах дітей їх відібрання від батька.

Таким чином, пояснення відповідачів, думка дітей (попри те, що при оцінці думки і пояснень дітей слід враховувати їх вік, обставини життя, що може викликати певні застереження щодо повідомлюваних ними фактів і обставин у відповідних часових рамках та щодо формулювання їх позиції), письмові докази і висновок органу опіки та піклування узгоджуються між собою щодо істотних у справі обставин, які, власне, й мають значення в контексті спору:

діти за своєю волею, самостійно залишили місце проживання з матір`ю та пішли за батьком, який теж полишив свій будинок, до нового його місця проживання з батьком, дідусем і бабусею;

діти мали підстави, про які чітко повідомили, сприймати поведінку матері, а також обстановку за своїм місцем проживання як істотно негативні, мали підстави для страху невмотивованих фізичних покарань від матері, від наслідків негативної поведінки інших осіб і т.ін., що й спонукало дітей піти від матері;

факти протиправної, примусової зміни батьком місця проживання дітей, утримання їх відповідачами примусово за новим місцем проживання, перешкоджання як матері спілкуватися з дітьми, так і дітям спілкуватися та/або повернутися до матері, прояву будь-якого примусу чи насильства в цьому плані не встановлені, відповідні доводи, на які посилалася мати дітей, не знайшли свого підтвердження доказами та спростовуються наявними в справі доказами і матеріалами, такі доводи суперечать дійсним обставинам справи;

діти в міру свого віку та розвитку усвідомлено висловилися однозначно проти їх повернення до матері, не бажають такого повернення, що послідовно демонструють притаманною дітям поведінкою;

умови проживання дітей із батьком, дідусем і бабусею є належними як у матеріальному, так і в психоемоційному плані для дітей, відповідають тим, що ставляться для належного розвитку та виховання дітей, діти проявляють любов до батька, інших родичів, мають відчуття сім`ї, родини.

Позивачкою саме ці обставини не були спростовані, факт небажання дітей до неї повернутися підтверджується, певні розбіжності в поясненнях не є суттєвими та на вищевикладене не впливають по суті.

Вирішення справи без висновку органу опіки та піклування, ґрунтуючись лише на поясненнях сторони позивачки та на непідтвердженій належним чином позиції представника органу опіки та піклування, без з`ясування думки дітей, яка є істотною, без вжиття заходів для обов`язкової явки до суду обох сторін, яка за характером спору є доречною, позбавило суд можливості належним чином, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати та оцінити факти і обставини справи, призвело до ухвалення рішення без урахування відповідних обставин. Зокрема, суд не з`ясував дійсних обставин проживання батька з дітьми, участі в житті дітей, не з`ясував дійсних обставин щодо умов проживання дітей із матір`ю, щодо реальних стосунків матері з дітьми та реальних причин відмови дітей проживати з нею, а відтак не перевірив належним чином підстави і доводи, що були покладені в основу позову.

Суд ґрунтувався значною мірою на обставинах, які не мають прямого стосунку до предмета спору, є похідними чи супутніми стосовно цього предмета (твердження про підроблення певних документів, реєстрація кримінального провадження щодо незаконного утримання відповідачами дітей тощо), які по-перше, за відсутності відповідних кінцевих рішень у провадженнях не мають доказового значення і не можуть братися до уваги, по-друге, якщо для розслідування певних фактів мають місце належні підстави, то відповідні обставини лежать за межами даної справи.

Так само на оцінку дійсних обставин і умов полишення дітьми місця проживання з матір`ю на користь проживання з батьком, дідусем і бабусею не впливають обставини, що стали наслідками цих подій, в тому числі, організація для ОСОБА_5 і ОСОБА_6 за наказом Відділу освіти, молоді та спорту Рахівської РДА від 14.01.2019 індивідуального навчанні в школі (а.с. 125), відповідальність за обґрунтованість якого лежить передусім на цьому органі управління освітою. Поза тим, у 2019/2020 навчальному році діти вчитимуться в школі звичайним порядком.

Позитивні характеристики позивачки ОСОБА_1 в контексті її опікування дітьми з боку школи, де вони навчаються, а також за місцем проживання, позитивні шкільні характеристики дітей (а.с. 15-17, 82, 83) можуть мати відповідне значення при оцінці особи позивачки та інших обставин у сукупності з іншими доказами і матеріалами, проте, жодним чином не спростовують встановлених під час апеляційного розгляду справи фактів і обставин. Міркування сторони позивачки про те, що батько дітей самочинно і протиправно змінив їхнє місце проживання начебто з метою в подальшому шантажувати мати дітей під час вирішення майнового спору між колишнім подружжям не мають жодного доведеного фактичного підґрунтя, є неприйнятними припущеннями, суперечать встановленому апеляційним судом і не мають значення в цій справі.

Виходячи з наведеного, колегія суддів констатує, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим і недоведеним, натомість доводи апеляцій відповідачів ОСОБА_2 (1984 р.н.), ОСОБА_21 (1961 р.н.) і ОСОБА_3 заслуговують на увагу, оскільки ними обґрунтовано спростовуються підстави і доводи позову та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, який для задоволення позову належних підстав не мав. В умовах, що склалися, неправомірність у діях відповідачів відсутня, а дії батька дітей не суперечать по суті правилам щодо реалізації права на самозахист дітей, рівно як і дії дітей не суперечать правилам, за якими вони вправі противитися порушенню їхніх сімейних прав. Апеляційний суд не має підстав не погоджуватись із висновком органу опіки та піклування щодо недоцільності відібрання дітей від батька та повернення їх на проживання з матір`ю. Обґрунтованість цього висновку не спростована позивачкою.

За обставинами справи та на переконання колегії суддів, дії з відібрання дітей від батька із поверненням їх до матері, тим більше - фактичне відібрання потягнуть невиправдане та надмірне негативне психоемоційне навантаження на дітей із важкопрогнозованими негативними наслідками. На даному етапі стосунків між батьками, а також між батьками і дітьми, які реально склалися, відібрання дітей вочевидь суперечитиме їх інтересам, тоді як проживання дітей із відповідачами, в дружньому і сприятливому для розвитку і виховання дітей родинному середовищі, цим інтересам наразі відповідає. Апеляційний суд не має підстав для постановлення рішення всупереч думці дітей.

Поряд із цим, апеляційний суд зауважує, що батьки дітей зобов`язані виходити передусім із інтересів дітей, сприяти один одному в інтересах дітей у здійсненні їх сімейних і цивільних прав та у виконанні відповідних обов`язків, не чинити всупереч закону перешкод у цьому, батьки повинні вживати всіх можливих і залежних від них заходів для налагодження (відновлення) нормального позитивного спілкування і контакту дітей з обома батьками. Зрештою, батьки дітей управі за домовленістю між собою та з урахуванням динаміки стосунків із дітьми врегулювати питання щодо місця проживання дітей, участі в їх утриманні, вихованні, питання спілкування з дітьми, а з плином часу та можливою зміною обставин не позбавлені права встановленим порядком у будь-який час по-новому врегулювати спірні питання, досягти домовленості, укласти відповідну угоду тощо.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляції відповідачів слід задовольнити, рішення суду, ухвалене внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, скасувати, у позові - відмовити.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 (1984 р.н.), ОСОБА_21 (1961 р.н.) і ОСОБА_3 задовольнити, рішення Рахівського районного суду від 28 грудня 2018 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (1984 р.н.), ОСОБА_21 (1961 р.н.) і ОСОБА_3 про відібрання дітей та повернення їх за місцем проживання - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 10 вересня 2019 року.

Судді