Справа № 463/5320/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/811/1344/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Ідея Банк" на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 червня 2017 року, постановлене в складі головуючого судді Гирича С.В., у справі за позовом ПАТ «Ідея Банк» (на даний час АТ) до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави та вилучення транспортного засобу, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач Публічне акціонерне товариство "Ідея Банк" звернувся в суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором №910.15508, укладеним між ПАТ «ІДЕЯ БАНК» та ОСОБА_3 в сумі 325 253, 06 грн.; звернення стягнення в рахунок погашення кредитних зобов`язань за кредитним договором на автомобіль TOYOTA Avensis 1.8, 2008 року випуску, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , актуальний реєстраційний № НОМЕР_2 ; вилучення у ОСОБА_2 або в інших осіб, у яких може знаходить транспортний засіб, який є предметом застави автомобіль TOYOTA Avensis 1.8, 2008 року випуску, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , актуальний реєстраційний № НОМЕР_2 та передачу його ПАТ «Ідея Банк» на період його реалізації.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 червня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором №910.15508, укладеним між ПАТ «ІДЕЯ БАНК» та ОСОБА_3 , в розмірі 325 253, 06 грн. (триста двадцять п`ять тисяч двісті п`ятдесят три гривні шість копійок).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» судові витрати в розмірі 4 878,8 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ПАТ "Ідея Банк" оскаржив таке в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про звернення стягнення та вилучення у ОСОБА_2 предмету застави та передання такого в управління позивачу є незаконним та таким, що прийняте на підставі неправильного застосування судом норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Не погоджується з висновком суду, що відповідач ОСОБА_2 придбав автомобіль на відплатній основі, щодо якого на час продажу автомобіля застережень чи заборони його відчуження не було у зв`язку із попереднім зняттям з обліку. Вказує, що не заперечує факту, що під час процедури зняття з обліку автомобіля були видані тимчасові номерні знаки, однак всі інші ідентифікуючі дані автомобіля залишились без змін. Вказує, що реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи. Тому обтяження та відповідне право на спірний автомобіль виникло у ПАТ «Ідея Банк» з моменту укладення договору застави, договір застави є чинним, відомості про обтяження не виключені з Реєстру обтяжень, позивач є чинним заставодержателем спірного автомобіля, а ОСОБА_2 є особою, щодо якої застава зберегла чинність і позивач має право звернути стягнення на цей автомобіль та вилучити його.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 червня 2017 року в частині відмови скасувати та ухвалити у справі у цій частині нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2018 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Ідея Банк" залишено без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 червня 2017 року залишено без змін.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій АТ "Ідея Банк" оскаржив такі в касаційному порядку.

Постановою Верховного суду від 27 березня 2019 року касаційну скаргу акціонерного товариства «Ідея Банк» задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2018 року в частині позовних вимог ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави та його вилучення скасовано, а справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, на даний час розглядається апеляційна скарга ПАТ «Ідея Банк» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 червня 2017 року.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи частково позов ПАТ «Ідея Банк», суд першої інстанції виходив із того, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, проте позичальник свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, що є підставою для стягнення з нього кредитної заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет застави та вилучення у ОСОБА_2 спірного автомобіля, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, дійшов висновку, що право власності на автомобіль набуто ОСОБА_2 на підставах, не заборонених законом і він є добросовісним набувачем. Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 на час придбання спірного автомобіля було відомо про наявність обтяжень відносно нього суду не надано.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Скасовуючи постанову апеляційного суду в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави та його вилученняі передаючи справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив з того, що апеляційний суд, встановивши, що відомості про оформлення застави було внесено у Державний реєстр обтяжень рухомого майна 11 жовтня 2012 року, а реєстрація предмету застави за новим власником відбулась 14 листопада 2012 року, не врахував, що на момент відчуження предмета застави без згоди банка 10 листопада 2012 року, було чинним та діяло зареєстроване у встановленому законом порядку обтяження рухомого майна у вигляді заборони відчуження. Також апеляційний суд не дав належної правової оцінки тому, чи може ОСОБА_2 посилатися на добросовісність його набуття та відсутність обтяжень на автомобіль, не з`ясував, яким чином при відчуженні з`ясовувалися ці фактичні обставини.

Судом встановлено, що 06 червня 2012 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 192 508, 00 грн. на купівлю автомобіля за умови погашення заборгованості згідно з графіком щомісячних платежів зі сплатою процентної ставки у розмірі 21,99 % річних.

ОСОБА_3 свої обов`язки за договором не виконав, кошти відповідно до графіку щомісячних платежів банку не повернув, останній платіж було здійснено 06 вересня 2012 року. Загальна сума заборгованості ОСОБА_3 перед позивачем за вказаним вище договором становить 325 253, 06 грн., з яких: основний борг 133 335, 07 грн., прострочений борг 57 192, 01 грн., прострочені проценти 132 705, 15 грн., строкові проценти 2 020, 83 грн.

08 червня 2012 року ОСОБА_3 зняв з обліку автомобіль «TOYOTA Avensis» 1.8, 2008 року випуску, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , номер державної реєстрації НОМЕР_4 .

17 липня 2012 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 укладено договір застави вищевказаного транспортного засобу «TOYOTA Avensis» 1.8, 2008 року випуску, на забезпечення виконання кредитного зобов`язання.

11 жовтня 2012 року до реєстру обтяжень внесено дані про заставу автомобіля «TOYOTA Avensis» 1.8, 2008 року випуску.

Згідно з довідкою-рахунком від 10 листопада 2012 року ОСОБА_2 продано автомобіль «TOYOTA Avensis» 1.8, 2008 року випуску.

14 листопада 2012 року здійснено операцію реєстрації транспортного засобу придбаного ОСОБА_2 .

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 червня 2017 року позов ПАТ «Ідея Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором, укладеним 06 червня 2012 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 , у розмірі 325 253,06 грн. У решті позову відмовлено.

Рішення районного суду в частині позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором в апеляційному порядку не оскаржується, тому у силу положень ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції не переглядається.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 572 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом.

У Законі України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено правовий режим обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» до забезпечувальних обтяжень належить застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 ЦК України, що виникає на підставі договору.

За змістом ст. 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяження може забезпечувати виконання боржником дійсної існуючої вимоги або вимоги, яка може виникнути в майбутньому. За рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором. Розмір забезпеченої обтяженням вимоги визначається на момент її задоволення і включає: 1) відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги і зверненням стягнення на предмет обтяження; 2) сплату процентів і неустойки; 3) сплату основної суми боргу; 4) відшкодування збитків, завданих порушенням боржником забезпеченого зобов`язання або умов обтяження; 5) відшкодування витрат на утримання і збереження предмета обтяження.

Згідно із ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

Частинами 1 та 3 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» установлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Якщо інше не передбачено рішенням суду, реалізація предмета забезпечувального обтяження проводиться шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом (ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»).

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

А відтак, встановивши, що автомобіль, придбаний за кредитні кошти та переданий в заставу банку на підставі договору застави від 17 липня 2012 року (запис про заставу внесено до реєстру - 11 жовтня 2012 року), знятий з обліку ОСОБА_3 08 червня 2012 року, тобто до дати укладення договору застави та всупереч умовам укладеного ним кредитного договору, був в подальшому проданий ним ОСОБА_2 - 10 листопада 2012 року, під час дії зареєстрованого обтяження щодо цього автомобіля, колегія суддів приходить до висновку, що останній не може вважатися його добровісним набувачем, який набув на нього право власності без обтяжень, і на таке майно може бути звернуто стягнення. Також, на думку колегії суддів, дії ОСОБА_3 щодо зняття з реєстрації предмета застави, до моменту укладення щодо нього відповідного договору, неналежне виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, а також неповідомлення покупцю цього автомобіля ОСОБА_2 інформації про його обтяження, свідчить про зловживання ним своїми правами, всупереч вимогам ст. 13 ЦК України. При цьому факт наявності заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором, який є підставою для звернення стягнення на предмет застави, учасниками справи не оспорюється.

У зв`язку із цим, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет застави та вилучення спірного автомобіля підлягає скасуванню, з ухваленням у цій частині нового рішення про їх часткове задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: 1) загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; 2) опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; 3) заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; 4) спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; 5) пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; 6) початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження.

Якщо інше не передбачено рішенням суду, реалізація предмета забезпечувального обтяження проводиться шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом (ч. 3 ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»).

Інші процедури способів реалізації предмета забезпечувального обтяження, передбачено ст. 26 цього Закону.

У поданій до суду уточненій позовній заяві, позивач просив звернути стягнення на предмет застави шляхом його продажу банком за договором купівлі-продажу будь-якій третій особі покупцю від імені власника, з наданням йому прав та повноважень на здійснення такого відчуження. Також позивач просив вилучити у відповідача ОСОБА_2 або в інших осіб предмет застави та передати його банку на період його реалізації.

У схожих правовідносинах, зокрема, щодо застосування Закону України «Про іпотеку», Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 243/7935/16-ц (провадження № 61-18384сво18) зроблено висновок про те, що іпотекодержатель не має права на отримання дубліката правовстановлюючого документа на предмет іпотеки, оскільки ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки та йому не надано інших правомочностей, які б входили до змісту права на продаж предмета іпотеки. У такому випадку правовстановлюючим документом (у розумінні документа, який підтверджує його право власності на предмет іпотеки) є відповідне судове рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки.

У зв`язку із цим, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про звернення стягнення на предмет застави та його вилучення частково, а саме звернути стягнення на предмет застави шляхом його продажу банком будь-якій третій особі покупцю від імені власника за ціною не нижчою ринкової, визначеної незалежним суб`єктом оціночної діяльності.

У схожих правовідносинах, зокрема, щодо застосування Закону України «Про іпотеку», Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 243/7935/16-ц (провадження № 61-18384сво18) зроблено висновок про те, що іпотекодержатель не має права на отримання дубліката правовстановлюючого документа на предмет іпотеки, оскільки ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки та йому не надано інших правомочностей, які б входили до змісту права на продаж предмета іпотеки. У такому випадку правовстановлюючим документом (у розумінні документа, який підтверджує його право власності на предмет іпотеки) є відповідне судове рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення в оскаржуваній частині порушено норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в цій частині слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, в рахунок погашення кредитних зобов`язань за кредитним договором №910.15508, укладеним між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 в сумі 325 253 грн. 06 коп. звернути стягнення на предмет застави, а саме, на автомобіль TOYOTA Avensis 1.8, 2008 року випуску, який належить ОСОБА_2 шляхом продажу зазначеного автомобіля ПАТ «Ідея Банк» будь-які третій особі покупцю від імені власника за ціною не нижче ринкової, визначеної незалежним суб`єктом оціночної діяльності та вилучити у ОСОБА_2 або в інших осіб, у яких може знаходить транспортний засіб, який є предметом застави, автомобіль марки TOYOTA Avensis 1.8, 2008 року випуску, і передати його ПАТ «Ідея Банк» на період до його реалізації. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а у разі відмови в позові - на позивача.

А відтак, з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Ідея Банк» слід стягнути судовий збір за подання касаційної скарг, з кожного по 4 878 грн. 80 коп.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 12 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Ідея Банк» (на даний час АТ) до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави та його вилучення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимоги.

В рахунок погашення кредитних зобов`язань за кредитним договором №910.15508, укладеним між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 » в сумі 325 253 грн. 06 коп. звернути стягнення на предмет застави, а саме, на автомобіль TOYOTA Avensis 1.8, 2008 року випуску, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , актуальний реєстраційний № НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) шляхом продажу зазначеного автомобіля ПАТ «Ідея Банк» будь-які третій особі покупцю від імені власника за ціною не нижче ринкової, визначеної незалежним суб`єктом оціночної діяльності.

Вилучити у ОСОБА_2 або в інших осіб, у яких може знаходить транспортний засіб, який є предметом застави, автомобіль марки TOYOTA Avensis 1.8, 2008 року випуску, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , актуальний реєстраційний № НОМЕР_2 та передати його ПАТ «Ідея Банк» на період до його реалізації.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» судовий збір за подання касаційної скарг, з кожного по 4 878 грн. 80 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.