Номер провадження 2/754/5539/19
Справа №754/6237/19
09 вересня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді - Лісовської О.В.
за участю секретаря - Грей О.П.
представника третьої особи Кухарської Ю.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , яка діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -
Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , яка діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно ордеру від 05.07.1974 № Г207993, виданого ОСОБА_10 було надано дозвіл на заселення квартири АДРЕСА_1 у складі сім`ї: ОСОБА_10 (чоловік), ОСОБА_11 (дружина), ОСОБА_12 (дочка), ОСОБА_13 (син), ОСОБА_14 (син), ОСОБА_2 (син). На даний час у вищезазначеній квартирі зареєстровані та постійно проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . Однак, у даній квартирі також зареєстровані, але не проживають інші особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та її малолітній син ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та її малолітній син ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . В вищевказаній квартирі відповідачі ніколи проживали, не брали участь в утриманні та облаштуванні житла, не сплачували за житлово-комунальні послуги, однак залишилися зареєстрованими за даною адресою. Крім того, факт не проживання підтверджується актами від 13.07.2018 року та 28.12.2018 року. Враховуючи те, що позивачка не має можливості належним чином користуватися квартирою у зв`язку із реєстрацією в ній відповідачів, вона звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 повністю підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , яка діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомили. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутність відповідачів, за наявних у справі матеріалів.
Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві - у судовому засіданні пояснила, що відповідно до ст. 19 СК України органом опіки та піклування подається письмовий висновок до суду щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Наразі Служба у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві не може відобразити дане питання у Висновку, тому просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, що стосуються малолітніх дітей.
Вислухавши пояснення позивача, представника третьої особи, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира АДРЕСА_1 .
Дана квартира, згідно ордеру від 05.07.1974 № Г207993, виданого ОСОБА_10 була надана на квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю з 6 осіб, а саме: ОСОБА_10 (чоловік), ОСОБА_11 (дружина), ОСОБА_12 (дочка), ОСОБА_13 (син), ОСОБА_14 (син), ОСОБА_2 (син).
У спірній квартирі, окрім позивачки ОСОБА_1 , на даний час зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та її малолітній син ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та її малолітній син ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи № 3090262 від 24.04.2019 року, № 3090276 від 24.04.2019 року, №3090264 від 24.04.2019 року, № 3090269 від 24.04.2019 року (а.с. 16, 17).
У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 вказує про те, що відповідачі у квартирі не проживають, квартплату та комунальні послуги не сплачують, у зв`язку з чим вона просить усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 підтвердили факт непроживання відповідачів в зазначеній квартирі.
Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
Частиною 1 ст. 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Статтею 72 ЖК України зазначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо.
Факт непроживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 підтверджується також Актами про непроживання осіб за місцем реєстрації від 13.07.2018 року та 28.12.2018 року (а.с. 8-9).
Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житловим приміщенням є підставними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Що стосується позовних вимог щодо визнання малолітніх ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування, то слід зазначити наступне.
Як задекларовано у ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Статтею 4 Декларації прав дитини визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а стаття 3 Конвенції про права дитини зобов`язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини.
Згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ою сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно із ч. 1 та 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Під час розгляду справи судом не встановлено, що неповнолітні ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не проживають у спірній квартирі без поважних причин, оскільки з урахуванням їх віку вони певний час не мають можливості самостійно обирати місце проживання. Крім того, зважаючи на викладене у позові, неповнолітні ОСОБА_20 та ОСОБА_8 обрали місцем свого проживання місце проживання своїх матерів.
При вирішенні справи по суті судом також враховується і думка Служби у справах дітей, представник якої у своїх поясненнях категорично заперечує проти задоволення позовних вимог з урахуванням інтересів неповнолітніх ОСОБА_20 та ОСОБА_8 .
Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що визнання неповнолітніх ОСОБА_20 та ОСОБА_8 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, порушить їх права на житло, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає.
Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, встановлені по справі обставини, оцінюючи досліджені судом докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог у частині визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 .
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 280-284 ЦПК України, Конституцією України, ст. 70, 71 Житлового кодексу України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , яка діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
У частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, малолітнього ОСОБА_6 та малолітнього ОСОБА_8 - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , яка діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, , адреса: м. Київ, пр. Маяковського, 21-Г.

Повний текст рішення виготовлений 16 вересня 2019 року.

Суддя О.В.Лісовська