ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/349/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 351000000 Орендарчук М. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року м.Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів

Храпка В.Д.,

Вініченка Б.Б., Новікова О.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 10 липня 2019 року, постановленого під головуванням судді Орендарчука М.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності, -

в с т а н о в и в :

У березні 2016 року ОСОБА_1 пред`явила позов до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Позов мотивовано тим, що із 01 жовтня 1999 року по 16 квітня 2015 року вони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від сумісного проживання мають неповнолітню дочку. За час сумісного проживання, за спільні кошти були придбані жилий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 та земельну ділянку, що розташована за вищевказаною адресою. Також під час шлюбу було придбано автомобіль ЗІЛ 431410 і напівпричіп автомобільний.

З врахуванням уточнених позовних вимог просила визнати за нею право власності на 1/2 частину жилого будинку і провести реальний розподіл житлового будинку з усіма будівлями та спорудами і земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Також просила стягнути із відповідача на її користь 1/2 частину вартості автомобіля ЗІЛ 431410 і 1/2 вартості напівпричепа автомобільного.

У травні 2016 року ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю. Позов мотивовано тим, що із відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі із 01 жовтня 1999 року по 16 квітня 2015 року. Під час перебування в шлюбі 22 липня 2003 року за особисті кошти придбав жилий будинок по АДРЕСА_1 . Кошти на придбання жилого будинку він отримав за договором позики, що підтверджується рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 13 квітня 2016 року. Посилаючись на те, що будинок придбаний за його особисті кошти, просив визнати жилий будинок по АДРЕСА_1 його особистою власністю.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 10 липня 2019 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля ЗІЛ-431410 в розмірі 14 020 грн. та грошову компенсацію вартості 1/2 частини автопричепу в розмірі 3 500 грн.

В задоволенні позову про визнання права на частку у праві власності на житловий будинок, визнання права на частку у праві власності на земельну ділянку і права користування частиною земельної ділянки відмовлено.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на житловий будинок, який знаходиться у АДРЕСА_2 та на земельну ділянку площею, 0,0797 га з господарськими будівлями та спорудами.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а по справі постановити нове рішення про задоволення її позовних вимог і відмові в задоволенні зустрічного позову.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала на те, що відповідач ОСОБА_2 не надав суду доказів, що жилий будинок був придбаний за його особисті кошти. Судом не враховано, що якщо особі виділяється частина будинку, то відповідно виділяється частина земельної ділянки. Також судом не вирішено позовні вимоги щодо розділу рухомого майна.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Звертає увагу, що висновок судово-будівельної та земельно-технічної експертиз не відповідає критеріям експертного дослідження.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги по наступних підставах:

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що із 01 жовтня 1999 року по 16 квітня 2015 року сторони перебувши в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

22 липня 2003 року за договором купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було придбано жилий будинок із надвірними спорудами в АДРЕСА_1 .

02 жовтня 2007 року було проведено державну реєстрацію вказаного жилого будинку.

31 жовтня 2008 року ОСОБА_2 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 на підставі рішення Христинівської міської ради від 22 квітня 2008 року №24-3/41-V площею 0,0797 га.

31 серпня 2006 року за ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль ЗІЛ 431410 реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В 2012 році за ОСОБА_2 також зареєстровано напівпричеп, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 13 квітня 2016 року стягнуто із ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 20 000 гривень.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 02 червня 2016 року виключено із мотивувальної частини рішення абзац 8 про встановлення, що у 2008 році за отримані у позику гроші ОСОБА_2 було придбано власний жилий будинок в АДРЕСА_3 . Будинок був придбаний ним за 16 тисяч гривень. Іншу частину позики він витратив на оплату послуг при купівлі будинку, проведення природного газу та облаштування будинку для проживання. Зазначені обставини підтверджуються відповідними договорами та технічними документами.

В решті рішення суду залишено без змін.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України (далі - СК України), цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття у власність спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на час придбання спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, встановленими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України.

Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Жилий будинок сторони по справі придбали 22 липня 2003 року під час перебування в шлюбі. Вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя. ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів, що будинок придбаний за його особисті кошти.

Рішенням судів про стягнення коштів за договором позики не підтверджено, що позичені кошти були витрачені на придбання будинку, а тільки підтверджують, що такий борг існував. Будинок придбаний через 4 роки після отримання коштів у борг. Перед придбанням будинку ОСОБА_2 знаходився в іншому шлюбі. Доказів, що саме на отримані в борг кошти витрачені на придбання будинку ОСОБА_2 не надав.

Тому суд виходить із того, що жилий будинок є спільною сумісною власністю і підлягає до поділу по 1/2 частині із визнанням права власності за кожним із сторін.

Що стосується визнання права власності на частину земельної ділянки, то суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Як роз`яснено в абз. 1 п. 182 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», зі змінами та доповненнями, відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу у приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власність, а не спільною сумісною власність подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» була доповнена ст.61 СК України частиною п`ятою, відповідно до якої об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка набута внаслідок безоплатної передачі її одному із подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Закон набрав чинності 08 лютого 2011 року.

Законом України від 17 травня № 4666-VІ «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» частина п`ята статті 61 СК України виключена, і доповнена частина перша статті 57 СК України, відповідно до якої земельна ділянка набута внаслідок приватизації є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Закон вступив в законну силу 13 червня 2012 року.

Із вказаного вище можна прийти до висновку, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки, яка була приватизована, могло виникнути у період із 08 лютого 2011 року по 13 червня 2012 року.

ОСОБА_2 Державний акт на право власності на земельну ділянку виданий 31 жовтня 2008 року.

Тому вказана земельна ділянка не може бути визнана спільним майном подружжя.

Проте за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частку.

Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількості осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норми статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розмішені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому застосування положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити із того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Окрім того, частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен зі співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі, або його поділ з дотриманням вимог статті 183 цього Кодексу.

Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України.

За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди у судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої цієї статті учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 569/4806/15-ц.

Тому за ОСОБА_1 необхідно визнати право власності відповідно до її частки в домоволодіння.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 31 жовтня 2008 року за ОСОБА_2 визнано право власності на 0,0797 га.

Тому за ОСОБА_1 необхідно визнати право власності на 0,03985 га.

За ОСОБА_2 також необхідно визнати право власності на 0,03985 га.

Що стосується поділу житлового будинку, надвірних споруд і земельної ділянки, то суд виходить із наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено його відокремлену частину, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Враховуючи, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна відповідно до статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.

Статтею 152 Житлового кодексу Української РСР (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) передбачено, що виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.

Перепланування (переобладнання) квартир та нежитлових приміщень повинно відповідати проектній документації, будівельним нормам і правилам, виконуватися згідно з Правилами користування приміщеннями житлових будинків та Державним будівельним нормам України «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт».

Згідно з цими Правилами до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків.

Переобладнання - улаштування в окремих квартирах багатоквартирних будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів.

Водночас при поділі нерухомого майна в натурі в разі необхідності його переобладнання та перепланування до ухвалення рішення суду повинні бути надані відповідні висновки: технічний висновок про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, санітарно-епідеміологічним вимогам, пропонованим до будинків і приміщень, і правилам пожежної безпеки.

Залежно від обставин справи підлягають поданню висновки й інших служб, зокрема погодження для встановлення відокремленого газо-, водо- та енергопостачання.

Отже, отримання відповідних документів на переобладнання та перепланування будинку необхідне лише у випадку втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, в іншому випадку дозвільна документація не є необхідною.

Разом з тим висновки органів державного архітектурно-будівельного контролю та пожежної інспекції про можливість встановлення у виділеному відповідачу житловому приміщенні димоходу і відокремленого газопостачання, а також про відповідність пов`язаних з цим переобладнанням і переплануванням будівельним нормам і правилам в матеріалах справи відсутні.

По даній справі проведена судова будівельно-технічна експертиза від 12 листопада 2018 року. Відповідно до висновку експерта можливо два варіанти розділу жилого будинку і надвірних споруд. Разом з цим експерт пропонує залишити систему електропостачання і газопостачання в загальному спільному користуванні або відокремити систему електропостачання, газопостачання, опалення. Відокремлення системи електропостачання та газопостачання необхідно проводити за проектом, виконаним організацією, яка має ліцензію на проведення проектних робіт, з погодженням із електропостачальними організаціями. До складу проектної документації входить кошторис, в якому проводиться розрахунок вартості робіт. Позивачкою не надано відповідних проектних документів і висновку вказаних органів.

Також експерт вказав, що враховуючи те, що площа будинку, яка запропонована для виділу одному із співвласників є меншою за передбачену мінімальними вимогами п.2.22 ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення» для створення однокімнатної квартири, а площа приміщень та їх склад, що запропонований до виділу іншому співвласнику не відповідає вимогам зазначених норм, необхідно здійснити реконструкцію для влаштування та збільшення площі квартири АДРЕСА_4 шляхом добудови, переобладнання та перепланування будинку. З технічної точки зору вказана реконструкція є можливою.

Із вказаного випливає, що можливість поділу жилого будинку існує тільки із переплануванням і відповідними добудовами.

На заяву ОСОБА_1 від 21 січня 2019 року про дозвіл на влаштування окремого входу в жилий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 виконком Христинівської міської ради повідомив, що вирішення даного питання не відноситься до компетенції виконкому міської ради.

Висновок інших державних органів на перепланування жилого будинку в матеріалах справи відсутня.

Тому в задоволенні позову про реальний розподіл жилого будинку необхідно відмовити.

Під час шлюбу сторони придбали автомобіль ЗІЛ-431410, вартість якого відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи від 21 липня 2017 року складає 28 040 грн.

Також під час шлюбу сторони придбали напівпричеп, вартість якого за висновком тієї ж автотоварознавчої експертизи складає 7 001 грн.

Кожен із сторін має право на 1/2 частку автомобіля і напівпричепа. Але поскільки автомобілем і напівпричепом користується ОСОБА_2 , то йому необхідно виділити вказані речі, а з нього на користь ОСОБА_1 стягнути грошову компенсацію. Сторони по справі не заперечують проти такого розділу.

Тому на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 17 520 грн. 50 коп. (28 040+7 001) :2).

Що стосується апеляційної скарги в частині, що судом не було проведено розділ рухомого майна сторін, то вона не підлягає до задоволення по наступних підставах.

Із матеріалів справи випливає, що позивач ОСОБА_1 в позовній заяві від 09 березня 2016 року просила провести також розділ рухомого майна на загальну суму 301 881 грн.

01 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою про зменшення розміру та уточнення позовних вимог. У вказаній позовній заяві ОСОБА_1 не вказувала про розділ рухомого майна подружжя, не просила провести його розділ і в якому розмірі і формі. Вказано лише, що в решті позовних вимог залишити без змін.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Скориставшись цим правом позивачка зменшила свої позовні вимоги.

Посилання в позовній заяві, що решту позовних вимог залишити без змін не відповідає змісту позовної заяви, передбаченою ст. 175 ЦПК України.

Тому суд першої інстанції не мав змоги провести розділ рухомого майна, вийшовши за межі позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати відповідно до задоволених позовних вимог та апеляційної скарги.

При розгляді справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 сплачено: судовий збір в сумі 1 648 грн., за проведення автотоварознавчої експертизи 2 376 грн., за проведення судово-технічної експертизи 7 314 грн., за надання правової допомоги 11 500 грн.

Судом відмовлено в задоволенні позову про розділ жилого будинку. Тому вартість судово-технічної експертизи не підлягає стягненню із ОСОБА_2 Судові витрати по сплаті судового збору, проведення авто товарознавчої експертизи, за надання правової допомоги підлягають до стягнення відповідно до задоволених позовних вимог.

Всього сплачено 15 524 грн. Позовні вимоги задоволені на 2/3 частини. Тому підлягає стягненню 10 349 грн.

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено 2 247 грн. Апеляційна скарга задоволена частково. Тому із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 1 123 грн. Всього підлягають стягненню судові витрати в сумі 11 472 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Христинівсаького районного суду Черкаської області від 10 липня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розділ майна подружжя задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку жилого будинку із надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку жилого будинку із надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 0,03985 га земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 0,03985 га земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль ЗІЛ-431410 державний номер НОМЕР_1 та напівпричеп державний номер НОМЕР_3 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 17 520 грн. 50 коп.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистої приватної власності відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати 11 472 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: