справа № 208/8579/18
№ провадження 2/208/1871/19
РІШЕННЯ

Іменем України

15 квітня 2019 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у складі:

Головуючого, судді - Івченко Т.П.,

Секретаря судового засідання - Корнієнко К.Є.,

Розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Кам`янське Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут», Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» «про визнання незаконними дій щодо зміни норми користування природного газу»,

Позивач - представлена представником ОСОБА_2 (довіреність від 07.12.2018 року, внесена в реєстр за № 852);

Відповідач № 1: Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» - представлений представником Кіпріч О.М. (довіреність № 007.1Др-139-1218 від 26.12.2018 року);

Відповідач № 2: Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» - представлений представником Лещенко Г.О. (довіреність № 007.1Др-339-1218 від 26.12.2018 року), -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати незаконним встановлений ПАТ «Дніпропетровськгаз» режим встановлення обсягів спожитого природного газу згідно показань загальнобудинкового прибору обліку газу для неї, зобов`язати ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» поновити їй, як побутовому споживачу, режим нарахування природного газу відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, зобов`язати ТОВ «Дніпропетровськгаззбут» здійснити перерахунок їй, як побутовому споживачу, нарахування оплати за природний газ відповідно до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, зобов`язати ТОВ «Дніпропетровськгаззбут» скасувати їй, як побутовому споживачу, нарахування оплати за споживання природного газу у розмірі 3784 грн 76 коп за період грудень 2016 р. - січень 2019 р.

На обґрунтування позову зазначила, що вона зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та є власником даної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31.10.1997 року. Між нею та відповідачем у розумінні постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг «Про затвердження Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам» від 30.09.2015 року № 2500 був укладений договір постачання природного газу споживачам, доказом факту приєднання позивача до договору постачання природного газу є щомісячне споживання природного газу та здійснення щомісячної сплати рахунків за спожитий природний газ, що кореспондується з п. 1.3 вказаної постанови, де вказано, що договір постачання природного газу побутовим споживачам є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк.

Фактом згоди споживача про приєднання до умов вказаного Договору є отримання постачальником поданої споживачем заяви-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам за формою, встановленою у додатку 1 до вказаного Договору, та/або сплачений споживачем рахунок (квитанція) постачальника за поставлений природний газ. Щодо постачальника, на якого в установленому чинним законодавством порядку покладені спеціальні обов`язки з постачання природного газу побутовим споживачам - факт споживання природного газу відповідно до вимог Правил постачання та за умови, що у споживача відсутній інший діючий постачальник для забезпечення приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам усіх діючих побутових споживачів, об`єкти яких знаходяться в межах закріпленої території постачальника із спеціальними обов`язками, останній в установленому порядку надсилає кожному побутовому споживачу заяву-приєднання разом з супровідним листом за формою, встановленою у додатку 2 до цього Договору та/або сплата рахунка оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. Також посилається на визнання відповідачем факту наявності договірних відносин між ними завіреною копією листа ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» від 05.03.2018 року до позивача, в якому відповідач зазначає, що за адресою: АДРЕСА_1 відповідачем відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 .

Відповідно до цього ж листа ПАТ «Дніпропетровськгаз» - оператор ГРМ, який, зокрема, здійснює облік спожитого природного газу, а ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» - постачальник зі спеціальними обов`язками, який зокрема здійснює нарахування оплати за спожитий природний газ за даними оператора ГРМ і збір коштів за використаний природний газ по населенню.

Позивач зазначає, що виконуючи всі умови договору приєднання, вона регулярно оплачувала рахунки ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» про сплату послуг за договором в термін, визначений в рахунках. Однак, ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» в односторонньому порядку перестало виконувати свої зобов`язання в частині забезпечення споживачів безперервним постачанням природного газу в порядку та на умовах, передбачених договором та забезпечувати належну якість надання послуг з постачання природного газу відповідно до вимог чинного законодавства, у т.ч. щодо обов`язку обчислювати і виставляти рахунки споживачу за поставлений природний газ відповідно до вимог, передбачених вказаним Договором.

Облік природного газу за адресою позивача здійснюється з використанням загальнобудинкового вузла обліку природного газу відповідно до постанови КМУ «Про затвердження Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку» від 16 травня 2002 року № 620.

Також, відповідно до належним чином завіреної копії листа ПАТ «Дніпропетровськгаз» від 30.10.2017 року, фахівці ПАТ «Дніпропетровськгаз» повідомляють, що ними за адресою: АДРЕСА_1 встановлено загальнобудинковий вузол обліку природного газу, який відповідає технічним вимогам, пройшов первинну повірку і на підставі її результатів визначений придатним і допущений до експлуатації.

Позивач посилається на те, що згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», з метою забезпечення комерційного обліку природного газу для населення, суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу. Загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», міністерства та інші центральні і місцеві органи виконавчої влади мають забезпечити перегляд і скасування їх нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону.

Вказує, що відповідно до п. 3 глави 1 розділу IX Кодексу газорозподільних систем, фактичний об`єм надходження природного газу до/з ГРМ (у тому числі по об`єктах споживачів) за певний період визначається в точках комерційного обліку (на межі балансової належності) на підставі даних комерційних вузлів обліку, встановлених в точках вимірювання, та інших регламентованих процедур у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, фактичний об`єм розподіленого природного газу по об`єкту побутового споживача визначається за допомогою лічильника газу, який встановлюється на межі балансової належності об`єкта споживача.

Також посилається на те, що 26.10.2018 року мешканцями будинку за адресою: АДРЕСА_1 при огляді прибудинкової території було виявлено, що загальнобудинковий прибор обліку газу № 230 фактично відсутній, про що складено акт про відсутність загальнобудинкового приладу обліку природного газу № 230 від 26.10.2018 року, що також підтверджується фотознімками, які додані позивачем до позовної заяви.

Позивач разом з іншими мешканцями вказаного будинку зверталась до відповідача 2 також з вимогою встановити індивідуальні газові лічильники, проте отримала відмову, оскільки відповідач 2 повідомляє, що планом розвитку газорозподільної системи ПАТ «Дніпропетровськгаз» на 2016 - 2025 роки, який затверджений Постановою НКРЕП № 391 від 24.03.2016 року, відповідною статтею витрат передбачено встановлення будинкових вузлів обліку природного газу (ВОГ).

Таким чином, на думку позивача, ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» неправомірно нараховує споживачам, що проживають у будинку за адресою: АДРЕСА_1 плату за спожитий природний газ згідно показань загальнобудинкового вузлу обліку газу.

Вказує, що відповідно до п. 3 глави 4 розділу IX Кодексу ГРС, визначення фактичного об`єму спожитого газу за об`єктом побутових споживачів у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , які не забезпечені приладами обліку газу, визначається за нормами споживання.

Відповідно до п. 10 глави 2 розділу X Кодексу ГРС, установлення лічильників газу побутовим споживачам здійснюється відповідно до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Таким чином, відповідно до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Кодексу ГРС, Типового договору, побутовим споживачам, у тому числі позивачу по справі, які наразі не забезпечені приладами обліку газу, для визначення фактичного об`єму споживання (розподілу/постачання) природного газу по їх квартирах, на межі балансової належності, ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» повинно нараховувати оплату за спожитий газ за нормами споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 1996 року № 619 «Про затвердження норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників».

Відповідно до п.п. 4 п. 1 глави 7 розділу VI Кодексу ГРС, оператор ГРМ в установленому законодавством порядку має право припинити/обмежити газопостачання (розподіл природного газу) на об`єкт споживача (у тому числі побутового споживача) з дотриманням ПБСГ та нормативних документів, що визначають порядок обмеження/припинення природного газу, у випадку відмови споживача від встановлення лічильника газу, що здійснюється за ініціативи та за кошти Оператора ГРМ, з урахуванням Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Позивач та інші мешканці будинку за адресою: АДРЕСА_1 не відмовлялися від встановлення лічильників газу, що свідчить про відсутність порушень з боку позивача як споживача послуг, проте вимог щодо встановлення загальнобудинкового лічильника не дотримано, більш того, наразі такий лічильник відсутній взагалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції від 26.11.2016 року, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин: балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом; власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України, власникам квартири у дво - або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до п. 1 глави 5 розділу IX Кодексу ГРС, за ініціативи балансоутримувача (управителя) або Оператора ГРМ та за їх рахунок у багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу. Позивач та інші побутові споживачі є власниками квартир багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , отже, вказаний багатоквартирний будинок не має власника (балансоутримувача), що володіє даним будинком одноособово, оскільки даний будинок як цілісність є спільною частковою власністю власників квартир та приміщень цього будинку, тобто управління здійснюється співвласниками відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

Таким чином, на думку позивача, за відсутності одноособового балансоутримувача (власника) багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 неможливо застосувати положення п. 1 глави 5 розділу IX Кодексу ГРС, адже співвласниками даного багатоквартирного будинку, які є побутовими споживачами (населенням), по їх об`єктах встановлюються квартирні лічильники газу відповідно до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та глави 4 розділу IX Кодексу ГРС.

Крім того, посилається на те, що відповідно до п. 4 гл. 1 розділу IX Кодексу ГРС, комерційний вузол обліку встановлюється (організовується) в точці вимірювання, яка має збігатися з межею балансової належності (точкою комерційного обліку) між суміжними суб`єктами ринку природного газу.

Відповідно до п. 1 гл. 5 розділу III Кодексу ГРС, межа балансової належності та експлуатаційної відповідальності між оператором ГРМ та споживачем (суміжним суб`єктом ринку природного газу) визначається в акті розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, що є невід`ємною частиною договору розподілу природного газу (або у передбачених цим Кодексом випадках технічній угоді про умови приймання-передачі газу ГРМ).

Акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін в обов`язковому порядку має містити схему газопроводів з визначенням на них межі балансової належності, точки вимірювання (місця встановлення вузла обліку) та напрямів потоків природного газу. Однак, акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності відносно будинку за адресою: АДРЕСА_1 не складався, а тому точка обліку була невизначена. За таких обставин, не маючи точки обліку, тобто вихідних даних для розрахунку проекту, відповідач не міг розробити проект та не мав права здійснювати монтаж загальнобудинкового приладу обліку.

Представник позивача, ОСОБА_2, у судовому засіданні підтримав позов з підстав, наведених у його мотивувальній частині.

Представник відповідача № 1 - ТОВ «Дніпропетровськгаз збут», Кіпріч О.М. , у заявах по суті справи та у судовому засіданні заперечувала проти позову, прохала відмовити у його задоволенні повністю з огляду на його необґрунтованість, зокрема зазначила, що ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» № 3533-VI зобов`язано суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, забезпечити встановлення лічильників для населення не пізніше 1 січня 2018 року, у зв`язку чим, за адресою проживання позивача газорозподільним підприємством - ПАТ Дніпропетровськгаз» було встановлено загальнобудинковий вузол обліку природного газу.

Відповідно до п. 5 Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620, обсяги спожитого мешканцями будинку (будинків) природного газу, обладнаного будинковим вузлом обліку, визначаються:

1) у будинках, де не встановлено квартирних лічильників газу, - за показаннями будинкового вузла обліку з подальшим розподілом обсягів спожитого газу між споживачами пропорційно кількості осіб, зареєстрованих у квартирі або іншому ізольованому житловому приміщенні;

2) у будинках, де крім будинкового вузла обліку частково встановлено квартирні лічильники газу:

для споживачів, що мають квартирні лічильники газу, - за показаннями таких лічильників;

для споживачів, що не мають квартирних лічильників газу, - за показаннями будинкового вузла обліку, з яких виключаються сумарні показання квартирних лічильників газу, встановлених у цієї групи споживачів, з подальшим розподілом такої різниці оператором газорозподільної системи між споживачами, які не мають квартирних лічильників газу, пропорційно кількості осіб, зареєстрованих у квартирі або іншому ізольованому житловому приміщенні.

П. 4 вказаного Положення передбачено, що у разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти. Послалась на те, що визначення обсягів споживання природного газу, зняття показань вузла обліку газу та їх фіксування відноситься виключно до функцій оператора ГРМ, який здійснює свою діяльність на відповідній території.

Крім того, зазначений позивачем спосіб захисту порушеного, на її думку, права не відповідає положенням ст. 16 ЦК України, заяви по суті справи позивача не містять конкретизування щодо характеру порушеного права позивача, достовірні та достатні докази порушень з боку відповідача 1 позивачем не надано.

Представник відповідача № 2 - ПАТ по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз», Лещенко Г.О. , у заявах по суті справи та у судовому засіданні заперечувала проти позову, прохала відмовити у його задоволенні повністю з огляду на таке. Нормами Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» у редакції від 01.10.2015 року, яка діяла на момент встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу у будинку позивача, визначено наступне: суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані завершити виконання робіт із забезпечення побутових споживачів, які використовують газ тільки для приготування їжі (якою є позивач), приладами обліку в строк до 01 січня 2018 року. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» щодо порядку встановлення лічильників споживачам природного газу» змінено зазначений вище кінцевий термін на 01 січня 2021 року. Законом не визначено обов`язок суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території забезпечити встановлення саме індивідуальних лічильників газу, зокрема для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі.

Відповідно до п. 1 гл. 2 розділу IV Кодексу ГРС, з метою забезпечення безпеки, надійності, регулярності та якості розподілу (газопостачання) природного газу газорозподільною системою та з урахуванням законодавства з питань охорони довкілля та енергоефективності, оператор ГРМ щороку до 31 липня розробляє та подає на затвердження Регулятору план розвитку газорозподільної системи на наступні 10 років, а після затвердження розміщує його на своєму веб-сайті. Згідно з п. 6 глави 2 Розділу IV Кодексу ГРС, при розробці плану розвитку газорозподільної системи оператор ГРМ бере до уваги: 1) безпеку експлуатації газорозподільної системи, а також забезпечення безперервності надання газорозподільних послуг; 2) технічний стан елементів ГРМ; 3) зниження питомих витрат на експлуатацію; 4) збільшення технічної потужності ГРМ; 5) приєднання до газорозподільної мережі; 6) економічну ефективність інвестиційних заходів.

Так, постановою НКРЕКП від 24.03.2016 року № 391 було затверджено План розвитку газорозподільної системи ПАТ «Дніпропетровськгаз» на 2016 - 2025 роки та джерела його фінансування, відповідно до якого, у розділі І передбачено встановлення будинкових ВОГ, які закладені в тариф на розподіл природного газу, в якому, серед інших, наявний і будинок позивача за адресою: АДРЕСА_1 в розділі «Встановлення будинкових ВОГ населенню згідно вимог Закону України «Про комерційний облік газу» № 3533-VI».

Згідно з п.п. 1 п. 6 Положення про НКРЕКП, затвердженого указом Президента України від 10.09.2014 року № 715/2014, НКРЕКП для забезпечення виконання покладених на неї завдань і функцій має право: приймати у межах своєї компетенції рішення, що є обов`язковими до виконання суб`єктами природних монополій.

Відповідно до абз. 2, 3 п. 13 вищевказаного Положення, рішення, прийняті НКРЕКП, оформлюються постановами і розпорядженнями.

Таким чином, ПАТ «Дніпропетровськгаз» не може відступати від положень, встановлених Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ «Дніпропетровськгаз» на 2016 - 2025 роки, яка затверджена постановою НКРЕКП від 24.03.2016 року № 391.

Вказала, що законодавством, на момент встановлення загальнобудинкового ВОГ у будинку позивача, не передбачено погодження зі споживачем встановлення загальнобудинкового приладу обліку газу, у випадку встановлення загальнобудинкового вузла обліку природного газу за рахунок оператора ГРМ, балансоутримувач (управитель) не може відмовити у його встановленні.

Згідно рішення виконавчого комітету Кам`янської міської ради від 13.09.2016 року № 242, управителем багатоквартирних будинків у місті Кам`янське призначено комунальне підприємство Дніпродзержинської міської ради «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового Фонду». На виконання вимог постанови НКРЕКП від 24.03.2016 року № 391, за рахунок ПАТ «Дніпропетровськгаз» за адресою позивача було встановлено загальнобудинковий вузол обліку природного газу за проектом, розробленим ТОВ «ДНІПРОГАЗ ПРОЕКТ». Відповідно до розділу 5 Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 15.05.2015 року № 285 (далі - ПБСГ), підлягає відключенню від системи газопостачання обладнання житлових і громадських будинків за умови не відповідності системи газопостачання житлового будинку проектній та виконавчо-технічній документації. Вузол обліку газу встановлений за проектом, ПБСГ не порушені.

Згідно п. 5 гл. 1 р. X Кодексу ГРС для визначення об`єму спожитого (розподіленого) природного газу по об`єкту споживача, використовуються дані комерційного вузла обліку оператора ГРМ. У разі відсутності комерційного ВОГ у оператора ГРМ використовуються дані комерційного ВОГ споживача.

Таким чином, на думку відповідача 2, встановлення загальнобудинкових лічильників газу виконується в повній відповідності до вимог закону та підзаконних нормативно-правових актів.

Щодо відсутності загальнобудинкового ВОГ у будинку АДРЕСА_1 , що 01.06.2018 року цей ВОГ було демонтовано для проведення періодичної повірки, нарахування здійснювались з урахуванням вимог Кодексу ГРС, а саме пункту 5 глави 8 розділу X.

Також зазначила, що вказаний позивачем спосіб захисту порушеного, на її думку, права не відповідає положенням ст. 16 ЦК України, заяви по суті справи позивача не містять конкретизування щодо характеру порушеного права позивача.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, суд приходить до наступного.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1023-XII «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. За змістом статті 21 цього Закону, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону № 1023-XII, крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Судом встановлено, що позивач є споживачем природного газу, а відповідач № 2 - оператором ГРМ в розумінні Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року № 2500.

Відповідно до пунктів 1.1 - 1.3 Типового договору, цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України. Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк.

Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС.

Права та обов`язки споживача чітко визначені Типовим договором, а саме розділом IV «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», розділом V «Права та обов`язки споживача» та розділом VІ «Права і обов`язки постачальника».

Згідно з пунктом 2.1 цього Типового договору ПАТ «Дніпропетровськгаз» взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачам в необхідних об`ємах (обсягах), а вони взяли на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Правила комерційного обліку природного газу визначені Кодексом газорозподільних систем, затвердженим Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року № 2494.

Відповідно до п. 1 Глави 5 Розділу 9 Кодексу, за ініціативи балансоутримувача (управителя) або Оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу.

Балансоутримувач (управитель) не може відмовити Оператору ГРМ в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок оператора ГРМ. Пунктом 4 розділу 1 глави X Кодексу газорозподільних систем визначено, що передача (розподіл, споживання) природного газу до/з газорозподільної системи здійснюється за умови наявності комерційного вузла обліку природного газу.

Пунктом 4 Тимчасового Положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку газу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620, передбачена можливість встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу на багатоквартирний будинок.

Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» № 3533-VI визначені правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу та здійснення контролю за використанням ресурсів імпортованого природного газу і природного газу власного видобутку.

Стаття 1 цього Закону визначає, що вузол обліку природного газу - сукупність засобів вимірювальної техніки та допоміжних засобів, призначених для вимірювання, реєстрації результатів вимірювання та розрахунків об`єму природного газу, зведеного до стандартних умов, що складається з одного або кількох вимірювальних комплексів та/або: лічильника газу в комплекті з реєструвальними приладами температури і тиску газу; лічильника газу в комплекті з показувальними приладами температури і тиску газу; лічильника газу, вимоги до якого встановлюються нормативно-правовими і нормативно-технічними документами;

лічильник газу - засіб вимірювальної техніки, який використовується для вимірювання, запам`ятовування та відображення об`єму газу, що проходить через нього.

Ч. 2 ст. 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» № 3533-VI встановлено, що з метою забезпечення комерційного обліку природного газу для населення суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу. Загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Вказана редакція статті наведена з урахуванням прийняття Закону України № 2260-VIII Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» щодо порядку встановлення лічильників споживачам природного газу, який набрав чинності 20.01.2018 року, тоді як матеріалами справи підтверджено та сторонами не оспорюється, що загальнобудинковий лічильник, встановлений у буднику АДРЕСА_1 , прийнято в експлуатацію 30.09.2016 року.

Ч. 3 ст. 5 ЦК України встановлено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, посилання позивача на необхідність згоди співвласників багатоквартирного будинку на встановлення загальнобудинкового лічильника газу є необґрунтованим, оскільки на момент введення такого лічильника у експлуатацію згода співвласників багатоквартирного будинку законом передбачена не була.

П. 4 гл. 1 р. IX Кодексу ГРС визначено, що комерційний вузол обліку встановлюється (організовується) в точці вимірювання, яка має збігатися з межею балансової належності (точкою комерційного обліку) між суміжними суб`єктами ринку природного газу.

П. 1 гл. 5 р. III Кодексу ГРС передбачено, що межа балансової належності та експлуатаційної відповідальності між оператором ГРМ та споживачем (суміжним суб`єктом ринку природного газу) визначається в акті розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, що є невід`ємною частиною договору розподілу природного газу (або у передбачених цим Кодексом випадках технічній угоді про умови приймання-передачі газу ГРМ).

Акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін в обов`язковому порядку має містити схему газопроводів з визначенням на них межі балансової належності, точки вимірювання (місця встановлення вузла обліку) та напрямів потоків природного газу.

Ухвалою суду від 15.02.2019 року було витребувано, зокрема, у Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» оригінал або належним чином завірену копію акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін відносно їх внутрішньобудинкових систем газопостачання, щодо загальнобудинкового вузла обліку встановленого за адресою: АДРЕСА_1 .

На виконання вказаної ухвали, листом відповідача 2 суд було повідомлено, що надати оригінал або належним чином завірену копію акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін відносно їх внутрішньобудинкових систем газопостачання не уявляється можливим, так як складення акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін щодо загальнобудинкового вузла обліку або будь-якого іншого газового приладу чи пристрою Кодексом ГРС не передбачено, крім того, заявлений до витребування документ не конкретизований.

В подальшому відповідач також зазначив, що відсутність зазначеного акту не може бути підставою визнання встановленого режиму нарахування незаконним, відповідач вживав всіх можливих заходів щодо укладення вказаного акту, на підтвердження чого надає листи міському голові м. Кам`янське, заступнику міського голови з питань діяльності виконавчих органів міської ради, директору КП КМР «Управляючої компанії по обслуговуванню житлового фонду», директору департаменту житлово-комунального господарства та будівництва міської ради, директору ДП «Теплотехнік» КП КМР «Тепломережі» з пропозицією укласти такий акт.

Однак, з такою позицією відповідача погодитись не можна, з огляду на таке.

Абз. 3 п. 1 гл. 5 р. III Кодексу ГРС визначено, що за відсутності акта розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін за об`єктами суміжних суб`єктів ринку природного газу (включаючи споживачів) Оператор ГРМ, до/через ГРМ якого підключені зазначені об`єкти, зобов`язаний в установлені законодавством строки здійснити заходи з укладання з їх власниками акта розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін.

Також, п. 2 гл. 5 р. III Кодексу ГРС вказує, що межа балансової належності визначається за ознаками права власності на газові мережі чи окремі її елементи. Межа експлуатаційної відповідальності встановлюється на межі балансової належності, але за домовленістю сторін може не збігатися з межею балансової належності, про що має бути зазначено в акті розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін.

Ч. 2, 3 ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» № 417-VIII вказує, що власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. Якщо квартира або нежитлове приміщення належить більш як одному співвласникові, реалізація прав та виконання обов`язків співвласниками квартири або нежитлового приміщення, включаючи участь в управлінні багатоквартирним будинком, здійснюються в порядку, передбаченому законодавством для реалізації права спільної власності.

П. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 417-VIII вказує, що спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. (Редакція вказаних положень закону чинна, у тому числі, на дату введення у експлуатацію загальнобудинкового лічильнику, встановленого у буднику АДРЕСА_1 - 30.09.2016 року).

Тобто, вказані норми Кодексу ГРС вимагають укладення акту саме з власником газової мережі чи окремими її елементами, чого відповідачем 2 зроблено не було, його посилання щодо здійснення всіх можливих заходів щодо укладення акта розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін за об`єктами суміжних суб`єктів ринку природного газу не можуть вважатися здійсненими в розумінні абз. 3 п. 1 гл. 5 р. III Кодексу ГРС.

Відповідно до п. 3 постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року № 2494, оператор газорозподільної системи забезпечує укладення актів розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін по об`єктах побутових споживачів - протягом двох років з дня набрання чинності цією постановою.

П. 2 гл. 2 р. 1 Кодексу ГРС вказує, що оператор ГРМ відповідає за надійну та безпечну експлуатацію, підтримання у належному стані та розвиток (будівництво) газорозподільної системи, яка на законних підставах перебуває у його власності чи користуванні, належну організацію та виконання розподілу природного газу.

Ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» № 3533-VI встановлено, що у разі невстановлення населенню у строки, зазначені у цьому підпункті, лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, судом встановлена незаконність використання загальнобудинкового лічильника, встановленого у будинку АДРЕСА_1 , що тягне за собою незаконність відповідного режиму нарахування оплати за природний газ для позивача.

При прийнятті такого висновку суд також враховує, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява «№ 20372/11).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05, рішення від 07 липня 2011 року, яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року) ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, притаманне всім статтям Конвенції (пункт 33 рішення).

Ведучи мову про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o. проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96).

Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98).

Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає п. 3, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

На підставі вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, а порушене право позивача - таким, що підлягає захисту шляхом визнання встановленого оператором ГРМ режиму встановлення обсягів споживання природного газу для позивача як побутового споживача послуг з газопостачання за показаннями будинкового вузла обліку, починаючи з 01.12.2016 року, такими що суперечить вимогам ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», зобов`язання ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» поновити позивачу нарахування оплати за спожитий обсяг природного газу, як побутовому споживачу, відповідно до норм споживання природного газу для населення у разі відсутності газових лічильників та здійснити їй перерахунок, починаючи з 01.12.2016 року, нарахування оплати за спожитий обсяг природного газу, як побутовому споживачу, відповідно до норм споживання природного газу для населення у разі відсутності газових лічильників.

Щодо заявленої позовної вимоги - зобов`язання ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» скасувати позивачу нарахування оплати за споживання природного газу у розмірі 3 784 грн 76 коп за період з грудня 2016 року по січень 2019 року, суд вважає її такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на відновлення становища позивача, яке існувало до порушення, шляхом зобов`язання відповідача № 1 здійснити позивачу перерахунок заборгованості відповідно до норм споживання природного газу для населення у разі відсутності газових лічильників, таким чином, вимога щодо скасування певної надмірно нарахованої суми оплати за надану послугу є вже врегульованою судом.

Судові витрати у виді судового збору, згідно ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідачів на користь держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму на час звернення з позовом.

Керуючись статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ст.2, 6, 7 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» від 16.06.2011 року №3533-VІ, Кодексу газорозподільних систем, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року №2494, ст.ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги, ст.ст. 12, 76-84, 89, 95, 141, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут», Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» «про визнання незаконними дій щодо зміни норми користування природного газу» - задовольнити частково.

Визнати встановлений Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» режим встановлення обсягів споживання природного газу для ОСОБА_1 , як побутовим споживачем послуг з газопостачання за адресою квартира АДРЕСА_1 , за показаннями будинкового вузла обліку, по будинку АДРЕСА_1 , починаючи з 01.12.2016 року, такими що суперечить вимогам ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут»:

- поновити ОСОБА_1 , як побутовому споживачу послуг з газопостачання за адресою квартира АДРЕСА_1 , починаючи з 01.12.2016 року, нарахування оплати за спожитий обсяг природного газу, як побутовому споживачу, відповідно до норм споживання природного газу для населення у разі відсутності газових лічильників,

- здійснити перерахунок ОСОБА_1 , як побутовому споживачу послуг з газопостачання за адресою квартира АДРЕСА_1 , починаючи з 01.12.2016 року, нарахування оплати за спожитий обсяг природного газу, як побутовому споживачу, відповідно до норм споживання природного газу для населення у разі відсутності газових лічильників.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» на користь держави:

- 1762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) гривні 00 копійок, в оплату судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» на користь держави:

- 1762 (одну тисячу сімсот шістдесят дві) гривні 00 копійок, в оплату судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду - подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручена у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно до 15.5) Перехідних положень ЦПК України, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

15.8) оприлюднення інформації щодо справи, визначеної цією редакцією Кодексу, на офіційному веб-порталі судової влади України здійснюється в порядку, визначеному Положенням про автоматизовану систему документообігу суду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач № 1: Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут», , юридична адреса: місто Дніпро Дніпропетровської області, вулиця Шевченка, будівля № 2.

Відповідач № 2: Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації Дніпропетровськгаз», , юридична адреса: місто Дніпро Дніпропетровської області, вулиця Шевченка, будівля № 2.

Повний текст рішення складено 19 квітня 2019 року.

Суддя Івченко Т. П.