Справа № 461/1843/17 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/1216/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2на заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 лютого 2018 року, постановлене в складі головуючої - судді Зубачик Н.Б. у справі за позовом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

13 березня 2017 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіна М.А. звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором у розмірі 25 550, 90 доларів США відсотків за користування кредитом та 18 992, 14 грн. штрафу за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 06.06.2006 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 85/06, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 35000, 00 доларів США строком до 06.10.2012 року, із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних. Відповідач своєчасно не погасив кредит, внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем. Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 26.03.2014 року стягнуто з відповідачів 307 959, 97 грн. заборгованості за кредитним договором. Стверджує, що на даний час вказане рішення суду не виконано, борг не повернуто. Зазначає, що у відповідачів внаслідок невиконання рішення суду та зобов'язання за кредитним договором виникла заборгованість по відсотках за користування кредитом у розмірі 25 550, 90 доларів США та заборгованість по штрафу за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості у розмірі 18 992, 14 грн. Просить позов задоволити.

Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 лютого 2018 року позовні вимоги уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної М.А. до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задоволено.

Вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_2, (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, що проживає за адресою: АДРЕСА_1) та ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПННОМЕР_2, що проживає за адресою: АДРЕСА_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» () заборгованість за кредитним договором № 85/06 від 06 жовтня 2006 року у розмірі 25 550, 90 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 26.02.2018 року становить 689618,79 грн. - відсотків за користування кредитом та 18 992,14 грн. - штраф за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості, а всього 708 610, 93 грн. Вирішено питання судових витрат.

Заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 лютого 2018 року оскаржив відповідач ОСОБА_2

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що оскаржуваним рішенням позовні вимоги банку задоволено, з відповідача стягнуто солідарно грошову суму 25 550, 90 доларів США. Вказана сума є відсоткам за користування кредитом за період з 13 лютого 2010 року по 30 січня 2017 року по кредитному договору № 85/06 від 06 жовтня 2006 року. Вважає, що нарахування відсотків за цей період є протиправним, оскільки такі нараховані поза межами строку дії кредитного договору, що суперечить висновку Верховного суду викладеному в постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц. Так, відповідно до п. 3.3. 9 кредитного договору відповідач ОСОБА_2 зобов'язався достроково повернути кредит та сплатити проценти за користування ним на письмову вимогу банку у випадку, передбаченому цим кредитним договором. Згідно п. 2.7.1. банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому у випадку невиконання позичальником свої боргових зобов'язань. ВАТ «ВіЕйБі Банк» було надіслано претензію ОСОБА_2 від 25 січня 2008 року. В ній банк, з посиланням на п. 3.3.9 кредитного договору, з причин його невиконання відповідачем ОСОБА_2 пред'явив вимогу до останнього - достроково повернути кредит та сплатити відсотки за його використання протягом 20 днів з дати одержання претензії. Дана претензія відповідачем отримана 11 лютого 2008 року. Відтак, строк для повернення всього кредиту та нарахування відсотків встановлений банком - 03 березня 2008 року. 12 лютого 2010 року банком було подано позов про стягнення з ОСОБА_2 всієї суми кредиту достроково, позов було задоволено рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 березня 2014 року, стягнуто кошти та проценти. За кредитним договором був передбачений кінцевий термін повернення кредиту 06 жовтня 2012 року. Однак, у зв'язку з вимогою дострокового повернення кредиту та сплати процентів (претензія від 25 січня 2008 року отримана апелянтом 11 лютого 2008 року), банком було змінено строк виконання зобов'язання за кредитним договором на 03 березня 2008 року. Таким чином, на думку апелянта, після направлення відповідачу письмової претензії з вимогою про дострокове погашення заборгованості, кредитний договір на підставі ст. 611 ЦК України припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором, оскільки нарахування процентів за користування кредитними коштами поза строком дії кредитного договору не передбачено.

Окрім того, вважає, що відсутні і підстави про солідарне стягнення коштів, оскільки, з урахуванням приписів ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що порука ОСОБА_5 припинилась з 04 березня 2009 року, а відтак і про відсутність підстав для її солідарної відповідальності.

Просить заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 лютого 2018 року скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

20 липня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» подало до суду апеляційної інстанції заяву про заміну сторони у судовому провадженні. Заява мотивована тим, що 01 березня 2018 року Публічне акціонерне товариство «ВіЕйБі Банк» та Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Кредит-Капітал» уклали Договір про відступлення права вимоги № 6285 від 01.03.2018 року. Зазначає, що відповідно до умов Договору відступлення прав вимоги № 6285 від 01.03.2018 року та у відповідності до ст. 512 ЦК України Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк», включно і до ОСОБА_2 Просить постановити ухвалу якою замінити сторону відповідача з Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» на його процесуального правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Кредит-Капітал».

Зазначена заява судом апеляційної інстанції розглянута та протокольною ухвалою Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» залучено до участі у справі.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з відповідачів необхідно стягнути відсотки за користування кредитом та штраф за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості, що підтверджується наявним у матеріалах справи розрахунком заборгованості за кредитним договором.

Колегія судів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 жовтня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (правонаступник якого є Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 85/06, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 35 000, 00 доларів США на придбання транспортного засобу марки «Mitsubishi Outlander 2.4 Sport AT» (а.с. 8-11).

Умовами зазначеного кредитного договору встановлено, що кінцевий термін повернення кредиту до 06 жовтня 2012 року зі сплатою 13 % річних (а.с. 8).

Згідно підпункту 2.5.1. п. 2.5 кредитного договору позичальник зобов'язується щомісячно до дати, встановленої в графіку, наведеному в додатку №1 до цього договору, поповнювати свій поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням, у сумі не менш суми чергового погашення відповідної частини кредиту, процентів та інших плат, встановлених в графіку (а.с. 8-зворот).

Погашення відповідної частини кредиту, сплата процентів та інших плат за його користування здійснюється відповідно до умов, зазначених у п. 2.5.6 цього договору, шляхом договірного списання банком коштів з поточного рахунку позичальника щомісяця в дату, зазначену в графіку (підпункт 2.5.2. п. 2.5 кредитного договору) (а.с. 8-зворот).

Відповідно до п/п. 3.3.2 п. 3.3 договору позичальник зобов'язаний щомісячно повертати частини кредитних коштів, згідно з умовами визначеними п/п. 2.5.1. кредитного договору. Не пізніше визначеного п. 1.2. кредитного договору строку, повернути банку всю суму наданих кредитних коштів, сплачувати проценти за користування кредитними коштами, сплачувати кошти, передбачені п. 2.3. цього договору, а також на вимогу банку сплачувати можливі штраф та пеню. (а.с. 10)

Пунктом 4.5. кредитного договору передбачено, що ОСОБА_2 за несвоєчасне повне або часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату відсотків, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 20% від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів. (а.с. 10-зворот)

Судом також встановлено, що забезпеченням зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати процентів за його користування, інших платежів, передбачених кредитним договором, а також можливих штрафних санкцій є застава транспортного засобу, про що сторонами укладено договір застави автомобіля від 06.10.2006 року та укладено договір поруки № 85/06 від 06.10.2006 року, згідно якого ОСОБА_5 поручилась солідарно відповідати перед кредитодавцем за виконання ОСОБА_2 зобов'язань у повному обсязі за кредитним договором №85/06 від 06.10.2006 року. (а.с. 13, 14)

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 березня 2014 року у справі № 2-405/11 стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_5 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк 307 959, 97 грн. заборгованості за кредитним договором та 1 700, 00 грн. судових витрат. Стягнута за вказаним рішенням суду заборгованість складається з: 27 813, 13 доларів США - тіла кредиту; 5 999, 80 доларів США - відсотків за користування кредитом та 32 270, 56 грн. - штрафу за несвоєчасне погашення кредиту (а.с. 19).

Суд першої інстанції встановив, що на час розгляду даної справи, заборгованість за рішенням суду від 26.03.2014 року в повному обсязі не сплачена та дійшов до висновку про те, відповідно до умов кредитного договору, триває нарахування процентів на суму боргу та штрафних санкцій за невиконання умов договору.

Колегія суддів вважає помилковим такий висновок суду першої інстанції, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з тим, що відповідач неналежно виконував умови кредитного договору позивач направив відповідачу письмову Претензію від 25.01.2008 року № 22/101 з вимогою про дострокове (в 20-ти денний термін з дня отримання) погашення заборгованості за кредитним договором № 85/06 сп від 06.10.2006 року, в тому числі суму кредиту , відсотки за його користування, пеню за несвоєчасну сплату відсотків та кредиту та штраф за несвоєчасну сплату відсотків та кредиту (а.с. 134).

Відповідачем дану претензію отримано 11.02.2008 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. (а.с. 135-зворот).

Таким чином, направивши вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, позивач змінив строк виконання зобов'язання за кредитним договором з 06 жовтня 2012 року на 03 березня 2008 року та мав право звернутися до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості. Таким правом позивач скористався та його позовні вимоги були задоволені повністю рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 березня 2014 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості термін виконання зобов'язання банком був змінений усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою від 25.01.2008 року № 22/101 позичальник був зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної у вимозі дати й усі наступні щомісячні платежі за графіком після письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості не підлягали виконанню.

Таким чином, позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором, оскільки, нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки поза строком дії кредитного договору не передбачено.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснено, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено право кредитора на отримання боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання, а також 3 % річних від простроченої суми та оплату цих сум.

Однак, судом не враховано, що після ухвалення рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 березня 2014 року про стягнення суми боргу, позивач має право лише на отримання інфляційного нарахування на суму боргу, виражену в національній валюті та на три проценти річних від простроченої суми боргу, згідно положень ст. 625 ЦК України, про що позивач позовної вимоги не заявляв. А відтак, судом першої інстанції до спірних правовідносин неправильно застосовано норму матеріального права - ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Крім того, судом першої інстанції також не було враховано, що згідно положень абзацу 2 пункту 17 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, і не надає права на нарахування і отримання відсотків за Кредитним договором (нарахування і отримання яких можливо лише у разі стягнення коштів за виконавчим написом нотаріуса, згідно положень абзацу 3 пункту 17 Постанови Пленуму ВССУ № 5).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом та штрафу за несвоєчасне погашення кредитної заборгованостіне підлягають до задоволення.

Колегія суддів також приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для солідарної відповідальності поручителя з посиланням на припинення поруки.

Зокрема, у матеріалах справи відсутні докази повідомлення поручителя про зміну строку виконання зобов'язання за кредитним договором.

Як вбачається з Претензії від 25.01.2008 року № 22/101 про дострокове погашення заборгованості така не надсилалась поручителю ОСОБА_5, оскільки адресатом зазначено лише ОСОБА_2(а.с. 134)

Інших доказів належного повідомлення поручителя ОСОБА_5 про зміну строку виконання зобов'язання за кредитним договором матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно з частиною першою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Частиною другою цієї статті передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

При цьому для припинення поруки достатнім є встановлення таких змін в основному зобов'язанні. Тому подальше фактичне виконання зобов'язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов'язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення обсягу відповідальності).

Збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов'язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення строку повернення кредиту.

Згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов'язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про припинення поруки, оскільки позивачем змінено строк виконання зобов'язань за кредитним договором, шляхом його скорочення без згоди на це поручителя, що збільшує обсяг відповідальності поручителя з огляду на необхідність здійснити погашення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі у строк, що значно коротший ніж строк, який попередньо був обумовлений сторонами при укладенні договору поруки та кредитного договору.

Крім цього, згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Підпунктом 4.1. п. 4 договору поруки № 85/06 від 06 жовтня 2006 року встановлено, що порука припиняється якщо Кредитодавець протягом одного року від дня настання строку виконання зобов'язань за Кредитним договором не пред'явить вимоги до Поручителя (а.с. 14).

Строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Аналіз положень частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо кредитним договором не визначено інших умов виконання основного зобов'язання, то в разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів потрібно обчислювати з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання в повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Таким чином, оскільки строк виконання зобов'язань за кредитним договором був змінений самим позивачем на 03 березня 2008 року, то і строк для пред'явлення вимоги до поручителя слід обчислювати з цієї дати, який позивачем у даному випадку є пропущеним.

Порука це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню;порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст. ст. 259 ч. 6, 367, 368, 374 ч. 1 п. 6, 379, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 березня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.