Постанова

Іменем України

25 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 127/12369/18

провадження № 61-1374св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Журавель В. І. (суддя-доповідач)

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2018 року у складі судді Воробйова В. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Ковальчука О. В., Сала Т. Б., Якименко М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі - Управління ДМС у Вінницькій області) про встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Вінниці та від народження проживав разом зі своїми батьками та сестрою у квартирі АДРЕСА_1 , навчався у Вінницькій середній школі № 29, яку закінчив у 1985 році. Після закінчення школи і до 1989 року працював на Вінницькому м`ясокомбінаті.

Вироком Замостянського районного суду міста Вінниці від 16 жовтня 1985 року він був засуджений до 2 років позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на 1 рік 6 місяців; вироком цього ж суду від 12 січня 1988 року - до 2 років виправних робіт без позбавлення волі з відрахуванням на користь держави 20 % місячного заробітку; вироком цього ж суду від 02 червня 1989 року - до 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

З 13 лютого 1989 року він утримувався у слідчому ізоляторі, а з 10 липня 1989 року до 13 лютого 1993 року - відбував покарання у вигляді позбавлення волі в державній установі «Шепетівська виправна колонія № 98». З 1993 року знову проживав з батьками за вказаною вище адресою.

Вироком Замостянського районного суду міста Вінниці від 20 травня 1999 року він знову був засуджений до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна та відбував покарання з 06 січня 1999 року до 29 грудня 2006 року у виправно-трудовій колонії № 33 у Донецькій області.

У період відбування ним покарання за вчинення кримінальних правопорушень померли його батьки, сестра продала квартиру АДРЕСА_1 , в якій він проживав та був зареєстрований до засудження, всі його документи зникли, а в комунальному підприємстві «Житлово-експлуатаційна контора № 15» не збереглись дані про його реєстрацію у ній.

Повернувшись з місць позбавлення волі, у 2017 році він звернувся до 2 міського відділу у місті Вінниці Управління ДМС у Вінницькій області з заявою про видачу йому паспорту замість утраченого, проте останнім було видано довідку від 19 грудня 2017 року № 22/8869 про те, що особу заявника встановлено, але не встановлено його належності до громадянства будь-якої держави, у зв`язку з чим йому не може бути видано новий паспорт громадянина України.

У подальшому він звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, яку судом 21 березня 2018 року залишено без розгляду у зв`язку з існуванням спору про право між заявником та заінтересованою особою.

Посилаючись на вказані обставини та на те, що з дня народження і до теперішнього часу проживає на території України, просив визнати факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець міста Вінниця, постійно проживав на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції на підставі наданих позивачем доказів вважав доведеним факт його проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Короткий зміст постанови апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з рішенням місцевого суду як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Управління ДМС у Вінницькій області подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами обох інстанцій норм процесуального права, зокрема, статі 19 ЦПК України, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що позовна заява ОСОБА_2 подана з порушенням предметної та суб`єктної юрисдикції, оскільки така заява з вимогами про встановлення факту має розглядатися в окремому провадженні за участю заявника та заінтересованої особи, а не у позовному провадженні, як розглянули суди попередніх інстанцій.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України та витребувано справу з Вінницького міського суду Вінницької області.

У задоволенні клопотання Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про зупинення виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2018 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2019 року справу 127/12369/18 призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2019 року справу № 127/12369/18 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки касаційна скарга містить доводи щодо порушення судами правил предметної та суб`єктної юрисдикції.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про встановлення факту, що має юридичне значення, за касаційною скаргою Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року - повернуто на розгляд до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки наведені в касаційній скарзі доводи щодо підстав оскарження судових рішень не стосуються питань предметної чи суб`єктної юрисдикції спору, а стосуються форми звернення ОСОБА_1 до суду за захистом своїх прав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Вінниці, про що 04 червня 1968 року у відділі РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області вчинено актовий запис № 1141, на підставі якого 23 січня 2007 року повторно видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 . Його батьками записані: батько ОСОБА_3 - за національністю українець та мати ОСОБА_4 - за національністю українка.

Вироком Замостянського районного суду міста Вінниці від 22 грудня 1989 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Вінниця, громадянина СРСР, визнано винним у вчинені злочину за частиною другою статті 141 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років шести місяців позбавлення волі. З 13 лютого 1989 року він утримувався у слідчому ізоляторі, а з 10 липня 1989 року до 13 лютого 1993 року відбував покарання в державній установі «Шепетівська виправна колонія № 98».

Відповідно до актів мешканців квартир № № 37 , АДРЕСА_4 від 20 грудня 2017 року ОСОБА_1 проживав у квартирі АДРЕСА_1 від народження до 06 січня 1999 року.

У вступній частині вироку Замостянського районного суду міста Вінниці від 20 травня 1999 року, яким ОСОБА_1 засуджено за частиною другою статті 142 КК України до 8 років позбавлення волі, національність останнього зазначена українець. Згідно з цим вироком він відбував покарання з 06 січня 1999 року до 29 грудня 2006 року у виправно-трудовій колонії № 33 в Донецькій області.

20 лютого 2007 року в. о. начальника Замостянського ВМ затверджено висновок за заявою ОСОБА_1 про втрату паспорта серії НОМЕР_2 , виданого Замостянським районним відділом Управління Міністерства внутрішніх справ, яким установлено, що заявнику 15 листопада 1985 року видавався вказаний паспорт, проте належності останнього до громадянства не виявлено.

Згідно з довідкою 2 міського відділу у місті Вінниці Управління ДМС у Вінницькій області від 19 грудня 2017 року № 22/8869 не встановлено належність ОСОБА_1 до громадянства будь-якої держави.

ОСОБА_1 звертався з аналогічними вимогами до Вінницького міського суду Вінницької області в порядку окремого провадження й ухвалою цього суду від 21 березня 2018 року його заява була залишена без розгляду на підставі частини шостої статті 294 ЦПК України та роз`яснено заінтересованим особам про їх право подати позов на загальних підставах.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права

Підстави та порядок набуття громадянства України врегульовані нормами Закону України «Про громадянство» від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

При цьому, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Вирішуючи питання встановлення належності до громадянства України, суди вірно керувалися, крім Закону України «Про громадянство України», також Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Так, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення є законними, обґрунтованими та ухвалені на підставі оцінки всіх наявних у справі доказів, якими підтверджено факт проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, Верховний Суд не вбачає підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, як: достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Тори проти Іспанії», §§ 29-ЗО). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справ: «Хірвісаарі проти Фінляндії»),

Суди забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення судії відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів не приймає доводи скарги з приводу порушення судами юрисдикції при розгляді цієї справи, оскільки розгляд у порядку позовного провадження, а не окремому провадженні не є порушенням предметної чи суб`єктної юрисдикції.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Звертаючись до суду з позовом у порядку позовного провадження, позивач, посилаючись на те, що у зв`язку з відсутністю реєстрації на момент звільнення з місць позбавлення волі, він не зміг отримати паспорт громадянина України замість втраченого, просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, перевірив та відхилив аналогічні доводи Управління ДМС у Вінницькій області.

Апеляційний суд звернув увагу на те, що ухвалою Вінницького міського суду від 21 березня 2018 року на виконання вимог частини четвертої статті 315 ЦПК України заява ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України була залишена без розгляду та роз`яснено заінтересованим особам про їх право подати позов на загальних підставах.

Верховний Суд вважає, що обставини, на які заявник посилається у касаційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки як наголошував Європейський суд з прав людини у справі «Sutyazhnik v. Russia» (№ 8269/02) не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише з підстав порушення правил юрисдикції та задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2018 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Журавель

Судді:Н. О. Антоненко

І. О. Дундар Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук