Справа № 523/9798/18
Провадження №2/523/1465/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2019 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Дяченко В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Правди Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення боргу,

ВСТАНОВИВ

Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення боргу з відповідача у розмірі 670787,50 грн.

Позовні вимоги мотивуються тим, що 17.03.2016 року відповідач за розпискою отримала від позивача грошові кошти в розмірі 25000 доларів США.

В зазначеній розписці відповідачем вказано, що розписка повертається Позикодавцем Позичальникові в момент підписання договору Позики двома сторонами. Отже відповідач не оспорювала факт отримання грошових коштів.

До цього часу Договір позики не укладено, грошові кошти не повернуті. Відповідач, на письмову вимогу про повернення боргу, відповіді не надав.

Позов обґрунтовується положеннями ст.ст.1046, 1047, 1048, 1049, 1050, 625 ЦК України.

Відповідно до розрахунку позивача, розмір боргу становить:

- Борг - 651250,00 грн.;

- Відсотки - 19357,50 грн. (6512,5*3% річних).

Представник відповідача надав відзив на позов в якому зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Розписка від 17.03.2016 року не містить обов`язку щодо повернення грошових коштів. У ній лише зазначено, що кошти отримані на розвиток мережі дизельних модулів.

Розписка містить зобов`язання позивача повернути її позичальнику в момент підписання Договору поруки.

Також, позивачем розраховуються відсотки за користування грошовими коштами без зазначення періоду за який проводиться розрахунок (а.с.35).

Позивач надав відповідь на відзив в якому зазначив, що відповідач розпискою визначив правове становище кожної сторони Угоди, а саме, що позивач є позикодавцем а відповідач позичальником. Розписка є попереднім Договором (ст.635 ЦК України). Укладення договору позики в майбутньому на підставі розписки від 17.03.2016 року не відбулося з вини відповідача. У позивача виникло право вимагати виконання зобов`язання на підставі ст.530 ЦК України. Не має значення для якої мети відповідач отримала грошові кошти. Укладений між сторонами договір відповідає вимогам ст.ст.1046, 1047, 1048, 1049, 1050, ЦК України (а.с.40).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 , визначила розписку від 17.03.2016 року як договір позики.

Представник відповідача Боднарук М.М. підтримав свою правову позицію.

Судом встановлено:

17.03.2016 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 кошти у розмірі 25000 доларів США для розвитку мереж дизельних модулів.

Зазначене викладено в розписці від 17.03.2016 року яка підписана ОСОБА_2 (а.с.6).

Також, в розписці вказано: «дана розписка повертається Позикодавцем Позичальникові в момент підписання договору Позики двома Сторонами».

Відповідач не заперечує, що отримала зазначені кошти.

Доказів укладання в подальшому правочинів між сторонами щодо зазначених грошових коштів, а також, доказів розвитку мереж дизельних модулів - не надано.

10.07.2018 року позивач надіслав відповідачу вимогу про повернення боргу протягом місяця з дня отримання вимоги.

Позивач визначив розписку як підтвердження укладення договору позики та виникнення у відповідача зобов`язання повернути грошові кошти, однак, суд встановлюючи правову природу правочину, визначив, що розписка не містить обов`язку відповідача повернути грошові кошти, що є необхідною умовою для визначення правовідносин між сторонами як укладання договору позики.

Твердження позивача, що умова, яка викладена в розписці - «дана розписка повертається Позикодавцем Позичальникові в момент підписання договору Позики двома Сторонами», є визначенням строку повернення коштів є хибним, так як зазначена умова стосується саме розписки а не грошових коштів.

Отже, враховуючи викладене, а також беручи до уваги викладену в розписці мету надання коштів - для розвитку мереж дизельних модулів, суд встановив, що між сторонами не виникло правовідносин що регулюються положеннями ст.ст.1046, 1049 ЦК України.

Згідно із ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд констатує, що між сторонами виникли правовідносини, що регулюються положенням ст.1212 ЦК України.

Підстава набуття коштів у відповідача була, але вона згодом була припинена (в момент пред`явлення вимоги про повернення коштів), так як відсутні докази укладення інших правочинів щодо зазначених коштів та доказів досягнення цілей, на які кошти були надані.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Отже, позивач неправильно обрав спосіб захисту, в даному випадку необхідно заявляти кондиційну вимогу.

Правові позиції щодо аналогічних правовідносин викладені Верховним Судом України у постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та від 23 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 6, 10, 263-265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення боргу - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення.

Повне рішення суду складено 13.09.2019 року.

Суддя