Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 357/6419/17

провадження № 61-46505св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

треті особи: Острійківська сільська рада Білоцерківського району Київської області, Узинська міська державна нотаріальна контора Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Бондаренко О. В. від 10 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Журби С. О., Сержанюка А. С., Фінагєєва В. О., від 06 вересня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договорів дарування земельних ділянок недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що після смерті його батька у липні 2014 року відкрилась спадщина, зокрема й на земельну ділянку загальною площею 0,6580 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням ведення особистого селянського господарства (0,4080 га) та для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд (0,2500 га).

Маючи намір отримати свідоцтво про право на спадщину, він звернувся до приватного нотаріуса, а також звернувся до управління Держземагенства у Білоцерківському районі із заявою про присвоєння кадастрового номеру вказаній земельній ділянці, проте отримав відмови у зв'язку із тим, що його земельна ділянка накладається на земельні ділянки відповідачів, які на час звернення до суду із цим позовом подарували їх ОСОБА_6 .

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 грудня 2015 року, яке набрало законної сили, частково задоволено його позов до відповідачів, визнано незаконним та скасовано рішення органу місцевого самоврядування в частині затвердження технічної документації щодо оформлення державних актів на право власності на належні їм земельні ділянки, скасовані відповідні державні акти та їх державну реєстрацію.

За таких обставин ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за договорами дарування від 17 грудня 2014 року передали ОСОБА_6 земельні ділянки, право власності на які вони набули безпідставно та незаконно, а тому ці договори дарування є недійсними.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсними договори дарування земельних ділянок площею 0,2500 га та 0,3501 га, які розташовані по АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та скасовано державну реєстрацію права власності на ці земельні ділянки.

В решті вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що судовим рішенням встановлені преюдиційні обставини незаконності набуття відповідачами права власності на вказані земельні ділянки, а тому їх відчуження за спірними договорами дарування іншій особі є незаконним.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 06 вересня 2018 року, відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що правова підстава для набуття ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 права власності на спірні земельні ділянки була визнана незаконною та скасована в судовому порядку, а правовстановлюючі документи на ці ділянки визнані недійсними, тому відповідачі при укладенні оскаржуваних договорів не володіли належним обсягом прав щодо розпорядження цим нерухомим майном та передачею його у власність іншій особі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що на час укладення оскаржуваних договорів дарування відповідачі мали належний обсяг прав на спірні земельні ділянки, а тому розпорядження цими правами було правомірним. Права позивача вказаними договорами дарування землі не порушені. Позивач обрав неналежний спосіб захисту, який не усуне накладення належних сторонам ділянок.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 24 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2019 року до участі у справі залучено правонаступника ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , - ОСОБА_2 .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серія ІІ-КВ № 002489 від 16 липня 2001 року ОСОБА_7 на праві приватної власності належала земельна ділянка загальною площею 0,6580 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням ведення особистого селянського господарства - 0,4080 га, та для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд - 0,2500 га.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, спадщину після його смерті прийняв син

ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є власниками житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_2 .

Рішенням Острійківської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 03 серпня 2011 року № 11096 відповідачам було надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 0,3501 га для ведення особистого селянського господарства за вказаною адресою.

Рішенням Острійківської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 12 червня 2012 року № 20-159 було затверджено технічну документацію щодо оформлення державних актів на право приватної власності на вказані земельні ділянки, на підставі якого відповідачі отримали державні акти на них.

Відповідно до договору дарування від 17 грудня 2014 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відчужили ОСОБА_6 належні їм земельні ділянки.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 грудня 2015 року, яке набрало законної сили частково задоволено позов ОСОБА_1 , визнано незаконним та скасовано рішення Острійківської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 12 червня 2012 року № 20-159 в частині затвердження документації щодо оформлення держаних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , визнано недійсними державні акти на ці ділянки та скасовано їх державну реєстрацію.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Положеннями статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Таким чином за змістом статті 319 ЦК України лише власнику належить право розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Згідно із положеннями статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень частин 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду, а вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Задовольняючи позов та визнаючи договори дарування, укладені між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , недійсними, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно оцінивши надані сторонами докази, врахувавши преюдиційні обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 грудня 2015 року, що набрало законної сили, дійшов правильного висновку, що на момент укладення вказаних договорів дарування дарувальники не були власниками вказаного нерухомого майна, а тому не мали права його відчужувати.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно із положеннями статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

За відсутності чинного рішення органу місцевого самоврядування про надання у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спірної земельної ділянки, зазначені відповідачі не надали доказів на підтвердження у них речового права на земельну ділянку, яке вони відчужили на користь ОСОБА_6

Доводи касаційної скарги про недоведеність порушення прав позивача є безпідставними з огляду, що вищезнаначеним судовим рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 грудня 2015 року встановлено порушення прав позивача внаслідок накладення земельної ділянки, належної відповідачам, на його земельну ділянку (а.с. 24).

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 06 вересня 2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара