Справа № 567/639/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

при секретарі - Гічиновська Я.В.

з участю

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням

в с т а н о в и в :

в Острозький районний суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 звернулась ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову вказує, що їй та її малолітній доньці ОСОБА_2 , на праві приватної спільної часткової власності належить кімната АДРЕСА_1 .

Зазначає, що в даній кімнаті також зареєстрований відповідач - ОСОБА_3

Вказує, що ні вона, ні її сусіди не занайомі з ОСОБА_3 та членом її сім"ї він не являється. Зазначає, що з часу вселення у вказану кімнату в гуртожитку та по даний час відповідач жодного разу не з"являвся.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 не проживає у належній їй та її доньці кімнаті з 2005 року, а факт його реєстрації створює їй перешкоди в користуванні своїм майном, зокрема в оформлення субсидії, просить визнати його таким, що втратив право на користування кімнатою АДРЕСА_1.

Ухвалою Острозького районного суду від 11.06.2019 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачу було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився без повідомлення причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України. Клопотань про відкладення розгляду справи, заперечень проти позову відповідач не подав, як не подав і відзиву на позов.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

В судовому засіданні позивач позов підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Пояснила, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.010.2016 їй та її малолітній доньці ОСОБА_2 належить кімната АДРЕСА_1 по Ѕ частці кожній.

Вказує, що нещодавно нею було виявлено, що у даній кімнаті також є зареєстрованим відповідач - ОСОБА_3 , який не проживає у даній кімнаті.

Договір найму житла між нею та відповідачем не укладався і у виконавчому комітеті Оженинської сільської ради Острозького району Рівненської області не реєструвався.

Зазначає, що проживає в даній кімнаті з 2008 року та з 2008 року відповідач ОСОБА_3 не проживав та не проживає у вказаній кімнаті.

Вказує, що реєстрація відповідача створює їй значні незручності, як власнику житла, оскільки вона з ним не знайома, та ніколи його не бачила, в належній їй кімнаті постійно проживає її малолітня дочка, водночас юридично реєстрація відповідача надає йому право на проживання у належному їй житлі. Також реєстрація відповідача створила їй незручності при отриманні субсидії, оскільки вона була змушена доводити обставини щодо його не проживання у належній їй кімнаті, та саме тоді нею було виявлено факт його реєстрації у вказаній кімнаті. На даний час кімната нею приватизована та під час приватизації їй не повідомляли про факт реєстрації у належній їй кімнаті ОСОБА_3

Зазначила, що відповідач ОСОБА_3 не проживав у даній кімнаті ще до набуття нею та її дочкою права власності на вказану кімнату та не користується нею, не бере участі у витратах на її утримання. Зазначила, що особистих речей відповідача у вказаній кімнаті немає та при її вселенні не було, договору найму житлового приміщення між сторонами не укладалося та наміру укладати такий договір вона не має.

Вказуючи на те, що відповідач протягом тривалого часу не проживає в зазначеному житловому приміщенні без поважних причин і вона не чинила йому перешкод в праві користування житлом, а факт реєстрації місця проживання відповідача у належному позивачу житловому приміщенні створює для неї та її малолітньої доньки, як власників, незручності, в тому числі в оформленні субсидії та реалізації прав як власників будинку, просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Суд, вислухавши позивача, свідків, вивчивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню.

До зазначеного висновку суд дійшов на підставі аналізу показів свідків та письмових доказів.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні показав, що фактично проживає в гуртожитку, що розташований в АДРЕСА_1 більше двадцяти років та більше десяти років є зареєстрованим в даному гуртожитку за місцем проживання.

Вказав, що добре знайомий з ОСОБА_1 , яка також проживає в даному гуртожитку разом зі своєю неповнолітньою донькою.

Зазначив, що ОСОБА_3 в даному гуртожитку, зокрема в кімнаті, що на даний час належить позивачу, не проживав та ніколи не з`являвся. Факти, які б вказували на те, що відповідачу чинили перешкоди в користуванні кімнатою йому не відомі.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що більше двадцяти років працює в магазині, який розташований в гуртожитку, що в АДРЕСА_1 . Пояснила, що більше десяти років знайома з позивачем, яка проживає в даному гуртожитку разом зі своєю неповнолітньою донькою. Зазначила, що особа ОСОБА_3 , як такого, що є мешканцем даного гуртожитку їй не відома взагалі.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.10.2016, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №75036102 від 07.12.2016, технічного паспорта встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності належить кімната АДРЕСА_1 .

З довідок Оженинської сільської ради №551/02-23 від 08.02.2019, №912 від 19.03.2019, актів обстеження матеріально-побутових умов проживання від 14.03.2019, 23.04.2019 року вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований в АДРЕСА_1 , але фактично там не проживає з 2005 року.

Крім того, факт реєстрації відповідача у належному позивачу житлі підтверджується довідкою Оженинської сільської ради Острозького району Рівненської області № 416/02-16 від 10.06.2019 року.

Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, вислухавши пояснення позивача, свідків, визначивши юридичну природу правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що позивач, її неповнолітня донька та відповідач є зареєстрованими за місцем проживання в кімнаті АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить позивачу та її неповнолітній доньці.

В судовому засіданні встановлено, що між позивачем, яка є власником майна, і відповідачем не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у виконавчому комітеті Оженинської сільської ради Острозького району Рівненської області не реєструвався.

Відповідач ОСОБА_3 не проживав та не проживає у даній кімнаті більше трьох років до набуття позивачем права власності на неї та не знявся з реєстрації місця проживання у ній після набуття позивачем права власності та не є членом сім`ї позивача.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач не є членом сім`ї власника будинку в розумінні статті 156 ЖК України, не проживає разом з ним та не веде спільне господарство, що підтверджується поясненнями позивача та довідками Оженинської сільської ради Острозького району Рівненської області.

Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачем та позивачем, як власником житла на даний час, відповідачем суду не надано.

Водночас суд враховує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Так, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не є членом сім"ї позивача, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з нею та її неповнолітньою донькою і ведуть спільне господарство.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України.

У відповідності до ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення ст. 391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні своєю власністю.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач не є співвласником спірного житлового приміщення, не є членом сім`ї власників, факт реєстрації відповідача у спірній квартирі створює позивачу безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном та порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі оформлення субсидії та реалізації її майнових прав як власника будинку.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

В судовому засіданні з пояснень позивача, свідків, досліджених письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об`єктивності, встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не проживає в належній позивачу та її неповнолітній доньці кімнаті більше десяти років, в тому числі і на момент набуття ними права власності на кімнату у жовтня 2016 року, тобто понад один рік, договору на користування житлом з власником будинку відповідачі не укладали, підстав для продовження терміну зберігання за відповідачем права користування спірним житловим приміщенням не встановлено, особисті речі відповідача в житловому приміщенні відсутні, участі в оплаті комунальних послуг відповідач не приймає.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд враховує, що право позивача та її неповнолітньої доньки, як власників спірної кімнати, є абсолютним і полягає у здійсненні права беззаперечного користування і розпорядження своїм майном, а відтак їх право підлягає захисту, шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - АДРЕСА_1 .

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Одночасно, суд вважає, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивача.

У зв`язку із задоволенням позову з відповідача, відповідно до ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню на користь позивача понесені і документально підтвердженні судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору.

На підставі ст.ст. 383, 391 ЦК України, керуючись ст. 10, 12, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 (жит. АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 ( жит . АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 768 грн. 40 коп. витрат на сплату судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16.09.2019.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.