Номер провадження: 22-ц/813/924/19
Номер справи місцевого суду: 505/5864/15-ц
Головуючий у першій інстанції Нікітішин В.П.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Нікітішина В.П. 17 жовтня 2017 рокуу м. Подільську Одеської області -

встановила:

30 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , стверджуючи, що він 15 жовтня 2010 р. уклав договір позики з ОСОБА_2 . Предметом договору було надання позивачем відповідачу грошових коштів в загальному розмірі 14 100 доларів США.

Пунктом 5 цього договору сторони передбачили обов`язок позичальника виплатити пеню в розмірі 0,4% від суми неповерненого боргу за кожен день прострочки.

Згідно договору поруки від 15 жовтня 2010 року, за виконання боржником свого обов`язку поручилася ОСОБА_3 .

Згідно з п. 2 договору позики від 15 жовтня 2010 р., відповідач зобов`язувався повернути борг у наступному порядку: до 15 жовтня 2011 р. - 3600 доларів США; до 15 жовтня 2012 р. - 3300 доларів США; до 15 жовтня 2013 р. - 2850 доларів США; до 15 жовтня 2014 р. - 2400 доларів США; до 15 жовтня 2015 р. - 1950 доларів США.

Чергові платежі по поверненню боргу були зроблені не у передбачені договором строки, а тому ОСОБА_1 вважав, з урахуванням уточнених позовних вимог, що з відповідачів слід стягнути у солідарному порядку суму боргу за договором позики у розмірі 68 545 гривень, яка складається з: 33 256 гривень - сума пені; 35 289 гривень - проценти за користування грошовими коштами; 38 доларів США - сума 3-х % річних від простроченої суми основного зобов`язання.

20 лютого 2017 року ОСОБА_3 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , у якому просила визнати договір позики від 15 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , недійсним.

Свої вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що пункт 2 договору зобов`язує ОСОБА_2 повертати борг в доларах США, а значить, здійснювати валютні операції. Враховуючи той факт, що у позичальника на момент укладення договору позики від 15 жовтня 2010 року була відсутня індивідуальна ліцензія НБУ на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, то він, всупереч вимог п.2 договору позики, не мав законного права повертати позичальнику борг в іноземні валюті. При таких обставинах, договір позики від 15 жовтня 2010 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суперечить актам цивільного законодавства України, а тому, відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, повинен бути визнаний судом недійсним.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 проценти за користування грошовими коштами у розмірі 35 289 грн.

У позові до ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 3 528,89 грн.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 відмовлено.

На вказане судове рішення була принесена апеляційна скарга ОСОБА_2 , у якій останній просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме, на думку апелянта, судом не було враховано, що ОСОБА_2 не повинен був сплачувати відсотки у зв`язку із тим, що договором позики вони не передбачені. Крім того, на думку апелянта, ОСОБА_1 не мав права на отримання відсотків, оскільки сума боргу була повернута до 15 жовтня 2015 року, тобто у строк, передбачений договором. Суд першої інстанції дійшов також необґрунтованого висновку щодо звільнення від відповідальності поручителя за договором ОСОБА_3 .

Крім того, рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року було оскаржене у апеляційному порядку ОСОБА_1 , який поставив питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі. При цьому, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що мало місце несвоєчасне, з порушенням строків повернення, виконання зобов`язання. Крім того, п.4 договору позики зазначений розмір пені - 0.4% від суми неповернутого боргу за кожен день прострочки, але суд безпідставно відмовив у стягненні пені, а також не застосував положення ч.2 ст. 625 ЦК України, та безпідставно не стягнув суму відсотків, пені та 3% річних з поручителя - ОСОБА_3 .

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 жовтня 2010 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 Договір позики, згідно якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 14 100,00 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути 14 100,00 доларів США до 15 жовтня 2015 року.

Пунктом 2 вказаного Договору сторони передбачили обов`язок повернення взятих коштів наступним чином: до 15 жовтня 2011 р.- 3 600 доларів США; до 15 жовтня 2012 р. - 3 300 доларів США: до 15 жовтня 2013 р. - 2 850 доларів США; до 15 жовтня 2014 р. - 2 400 доларів США; до 15 жовтня 2015 р. - 1 950 доларів США, у повному обсязі грошові кошти повинні були бути повернуті не пізніше 15 жовтня 2015 року.

Пунктом 5 Договору сторони передбачили обов`язок позичальника виплатити пеню в розмірі 0,4% від суми неповерненого боргу за кожен день прострочки.

Пунктом 6 Договору сторони передбачили, що платежі по поверненню боргу повинні бути зроблені позичальником в доларах США або в євро, або в гривнях, за вибором Кредитора за курсом валют, встановлених Нацбанком України та в місті Котовську Одеської області.

У забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, 15 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за яким ОСОБА_3 зобов`язалась відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_2 зобов`язань по поверненню грошових коштів за договором позики від 15 жовтня 2010 року.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що борг у сумі 14 100,00 доларів США позивачу було повернуто у повному обсязі до 15 жовтня 2015 року, проте, чергові платежі були здійснені з порушенням строків, передбачених договором.

Згідно ст.ст.525 і 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобовязання обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Так, договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін.

Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

У даному випадку, сума договору перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у зв`язку із чим договір позики не може вважатися безпоцентним.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Вищезазначеним договором позики не встановлений розмір процентів за користування чужими коштами, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно, розмір процентів складає:

З 16.10.10р. по 17.01.11р.- 14100дол. х 7.90 = 111390 грн. х 7.75% : 365 х 62 = 1466.38 грн.

З 18.01.11р. по 18.05.11р.- 13575дол. х 7.91 = 107378грн. х 7.75% : 365 х 119 = 2713.13 грн.

З 19.05.11р. по 22.10.11р.- 13050дол. х7.91 = 103225.5грн.х7.75% : 365 хі 55 = 3397.25 грн.

З 23.10.11р. по 22.03.12р.-10500дол. х 7.91 = 83055грн. х 7.75% : 365 х 150 = 2645.24 грн.

З 23.03.12р. по 15.10.12р.- 10500дол. х 7.91 = 83055грн.х 7.5% : 365 х 201 = 3430.28 грн.

З 16.10.12р. по 09.06.13р.- 7200 дол. х 7.91 = 56952грн. х 7.%: 365 х 218 = 2551.13 грн.

З 10.06.13р. по 04.10.13р. - 7200 дол. х 7.91 = 56952грн х 6.5% : 365 х 112 = 1135.91грн.

З 05.10.13р. по 14.04.14р. - 4350 дол. х 7.91 = 34408.5грн. х 6.5% :365 х 192 - 1176.48 грн.

З 15.04.14р. по 30.04.14р. - 4350 дол. х 9.98 = 43413 грн х 9.5% : 365 х 15 = 169.48 грн.

3 01.05.14р. по 16.07.14р. - 4350 дол. х 11.4 = 49590 грн. х 9.5% : 365 х 75 = 968 грн.

3 17.07.14р. по 01.09.14р. - 4350 дол. х 11.4 = 49590 грн. х12.5% : 365 х 43 = 730.26 грн.

3 02.09.14р. по 15.10.14р. - 4350 дол, х 12.5 = 54375 грн. х12.5% : 365 х 44 = 819.34 грн.

З 16.10.14р. по 12.11 14р.- 3350 дол. х 12.5 = 41875 грн. х 12.5% : 365 х 28 =401.54 грн.

3 13.11.14р. по 02.12.14р. - 3350 дол. х 12.5 = 41875 грн. х 14% : 365 x20 = 321.23 грн.

3 03.12.14р. по 29.01.15р. - 3350 дол. х 15.05 = 50417.5грн. х 14% : 365 х 58 = 1121.67грн.

3 30.01.15р. по 03.03.15р. - 3350 дол. х 16.15 = 54102.5 грн. х 14% : 365 х 32 =664.05 грн.

3 04.03.15р. по 10.05.15р. - 3350 дол. х 21 = 70350 грн. х 30% : 365 x68 = 3931.89грн.

3 11.05.15р. по 27.08.15р. -3150 дол. х 21 = 66150 грн. х 30% : 365 х 109 = 5926.31грн.

3 28.08.15р. по 24.09.15р. -3150 дол. х 21 = 66150 грн. х27% : 365 х 27 = 1321.18 грн.

3 25.09.15р. по0З.10.15р. 3150 дол. х 21 =66150 грн. х 22% : 365 х 10 = 398.71 грн.

Загальна сума процентів складає 35 289 грн.

Дійшовши вірного висновку щодо вказаних обставин, суд першої інстанції припустився помилки, зазначивши, що оскільки договором поруки, укладеним 15 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , не було передбачено стягнення з поручителя процентів за користування грошовими коштами, тому ця вимога задоволенню не підлягала.

Вказане також у повному обсязі спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що останній не повинен був сплачувати відсотки у зв`язку із тим, що договором позики вони не передбачені.

Згідно положень ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_3 є поручителем за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , колегія суддів доходить до висновку, що з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як позичальника та поручителя, підлягають стягненню солідарно проценти за користування грошовими коштами у розмірі 35 289, 00 грн.

Вказане також спростовує висновок суду про те, що позов, заявлений ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , є безпідставним.

Крім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що, оскільки відповідачами своєчасно та в передбачений договором строк до 15 жовтня 2015 року була повернута сума позики, то несвоєчасне повернення чергових платежів по договору не є підставою, в розумінні ст.1050 ЦК України, для стягнення грошових сум відповідно до статті 625 ЦК Кодексу.

При таких обставинах, на думку суду, позов у частині стягнення суми 3% річних та пені у розмірі 0,4% від суми неповерненого боргу за кожен день прострочки, задоволенню не підлягав.

Однак, колегія суддів не може погодитись із даним висновком суду, з наступних підстав.

Так, пунктом 5 Договору позики сторони передбачили обов`язок позичальника виплатити пеню у розмірі 0,4% від суми неповерненого боргову за кожен день прострочки.

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобовязання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за його прострочення, та є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, стаття 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобовязання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті Україні гривні.

Зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, та не оспорюється сторонами у справі, що чергові платежі за Договором були здійснені з порушенням строків, передбачених цим договором, хоча сам борг у сумі 14 100,00 доларів США позивачу було повернуто у повному обсязі до 15 жовтня 2015 року.

Так, перший черговий платіж був здійснений відповідачем не до 15 жовтня 2011 р., а 22 жовтня 2011 року; другий черговий платіж був здійснений не до 15 жовтня 2012 р., а 16-17 жовтня 2012 року; четвертий черговий платіж був здійснений не до 15 жовтня 2014 р., а 16 жовтня 2014 року, та у період з 15 жовтня 2014 року по 04 жовтня 2015 року.

Враховуючи, викладене, колегія суддів доходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення солідарно з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суми пені за прострочені чергові платежі у розмірі 33 256 гривень, та суми 3-х % річних від простроченої суми основного зобов`язання у розмірі 38 доларів США (що станом на день постановлення оскаржуваного судового рішення становить 1 008, 52 гривень), - є обгрунтованими та підллягають задоволенню.

Вказане спростовує у повному обсязі доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 не мав права на отримання відсотків, оскільки сума боргу була повернута до 15 жовтня 2015 року, тобто у строк, передбачений договором

Крім того, як вже вказувалось вище, первісний позов підлягає задоволенню у частині стягнення солідарно з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 процентів за користування грошовими коштами у розмірі 35 289,00 грн.

Одночасно, апеляційний суд вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики від 15 жовтня 2010 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , недійсним, оскільки визначення у договорі позики, укладеному між фізичними особами - резидентами, грошових зобов`язань у іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. При цьому, на договір позики, предметом якого є іноземна валюта, поширюються ті ж правила, що й на договір позики, укладений в гривнях.

Крім того, сторони не є учасником ринку фінансових послуг, тому на них не поширюється дія Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", який є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб`єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб`єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст.ст. 1046 - 1048 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, ліцензія для укладення спірного договору позики не потрібна.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення по суті позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2017 року - скасувати в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики- задовольнити у повному обсязі.

Стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 69 553, 53 гривень, яка складається з:

- 33 256 гривень - сума пені;

- 35 289 гривень - проценти за користування грошовими коштами;

- 38 доларів США, що станом на день постановлення оскаржуваного судового рішення становило 1 008, 52 гривень - сума 3-х % річних від простроченої суми основного зобов`язання.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 20 вересня 2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе