Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 127/27203/14-ц

провадження № 61-25514 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка дії в інтересах недієздатного ОСОБА_2 ;

відповідач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка дії в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , на рішення Вінницького міського суду Вінницької області

у складі судді Луценко Л. В. від 02 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Шемети Т. М., Зайцева А. Ю., Голоти Л. О., від 19 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України

у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року ОСОБА_1 , яка дії в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») про визнання договорів недійсними, зняття заборони, застосування реституції та стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Ленінського районного суду

м. Вінниці від 19 травня 2011 року її сина - ОСОБА_2 було визнано недієздатним, а рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2011 року її призначено його опікуном. Вказувала, що

у подальшому їй стало відомо про те, що її син - ОСОБА_2 17 травня

2006 року уклав з акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», кредитний договір,

за умовами якого він отримав кредитні кошти напридбання нерухомого майна у розмірі 20 230 доларів США під 11 % річних, зі строком повернення до 16 травня 2021 року. Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором ОСОБА_2 уклав договір іпотеки, за умовами якого передав банку в іпотеку придбану

19 травня 2011 року у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Позивачка вважала, що вищевказані правочини на підставі статей 203, 215, 225 ЦК України слід визнати недійсними, так як на час їх вчинення

ОСОБА_2 не усвідомлював значення свої дії та не міг ними керувати, що підтверджується актом амбулаторної судово-психіатричної експертизи

від 07 квітня 2011 року № 123, згідно з яким ОСОБА_2 страждав на стійке хронічне психічне захворювання у виді шизофренії параноїчної форми. При цьому її син з 1984 року перебуває на обліку в комунальному підприємстві «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка», неодноразово проходив стаціонарне лікування у вказаній лікарні, а на час вчинення оспорюваних правочинів йому було встановлено ІІ групу інвалідності по психічному захворюванню.

Зазначала, що після укладення кредитного договору ОСОБА_2 було частково сплачено тіло кредиту у розмірі 11 200 доларів США та проценти за користування кредитом у розмірі 13 500 доларів США, а всього

24 700 доларів США, що, загалом, перевищує суму кредиту, наданого банком. У зв'язку з цим необхідно застосувати до вказаних правочинів реституцію, відповідно до якої зарахувати сплачені ОСОБА_2 кошти в якості процентів за користування кредитом у розмірі 13 500 доларів США до погашення основної суми заборгованості, тобто до сплати тіла кредиту, а різницю між сплаченими ОСОБА_2 коштами та отриманими кредитними коштами у розмірі 4 470 доларів США стягнути з банку на користь останнього.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 , яка дії в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , просила суд: визнати кредитний договір та договір іпотеки, які укладені 17 травня 2006 року між ОСОБА_2 та акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», недійсними; зняти заборону, накладену на іпотечне майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 ; застосувати реституцію до недійсних правочинів та зарахувати сплачені ОСОБА_2 13 500 доларів США як проценти у погашення основної суми заборгованості за кредитним договором; стягнути з ПАТ «ОТП Банк» різницю між отриманими

ОСОБА_2 коштами та фактично сплаченими ним банку у розмірі

4 470 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка дії в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позивачем не доведено факту перебування ОСОБА_2 під час укладення оспорюваних договорів у стані, який би свідчив про неможливість усвідомлювати ним значення своїх дій та керувати ними, а навпаки його дії у цей період часу свідчать про те, що він вів активний спосіб життя та приймав ряд вольових рішень. Також суд вказав, що судово-психіатрична експертиза визначення психічного стану ОСОБА_2 на момент укладення оспорюваних договорів не була проведена у зв`язку з відсутністю згоди позивачки на її проведення та оплату.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 19 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка дії в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , відхилено, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області

від 02 листопада 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що з часу укладення оспорюваних договорів (2006 рік) до визнання ОСОБА_2 недієздатним (2011 рік) останній не вчинив жодних дій, які б свідчили про його незгоду

з укладеними правочинами, а, навпаки, як свідчить наявний у справі рух коштів по кредитному договору, весь цей час ОСОБА_2 виконував умови кредитного договору, вносив грошові кошти, укладав договори страхування майна та життя, вчиняв дії по реєстрації місця проживання, тобто вчиняв ряд вольових дій. Все це у сукупності свідчить про те, що до визнання

ОСОБА_2 недієздатним він вів активний спосіб життя, вчиняв цивільно-правові угоди, працював заступником директора у Вінницькій обласній асоціації професійних видів єдиноборств «Південний Буг», у тому числі і на час укладення оспорюваних договорів, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність належних та допустимих доказів абсолютної неспроможності ОСОБА_2 розуміти значення своїх дій та керувати ними під час укладення 17 травня 2006 року кредитного договору та договору іпотеки є вірним. При цьому апеляційний суд врахував та надав оцінку судово-психіатричній експертизі від 07 лютого 2017 року № 1-п, проведеній у ході апеляційного перегляду справи, згідно з яким ОСОБА_2 на момент підписання кредитного договору та договору іпотеки, укладених 17 травня 2006 року, страждав на стійке хронічне захворювання у вигляді шизофренії, параноїдної форми, безперервного типу перебігу та не міг усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та передбачати їх наслідки, вказавши, що зазначений висновок експертизи не носить категоричний характер. Також суд апеляційної інстанції вказав, що відводи, заявлені судді Луценко Л. В. позивачкою, є безпідставними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , яка

дії в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити у повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Вінницького міського суду Вінницької області.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 серпня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 , яка дії в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсними договорів, зняття заборони, застосування реституції та стягнення коштів призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка дії в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , мотивована тим, що суди попередніх інстанцій надали перевагу правовій позиції та доказам відповідача, при цьому не спростували доводи та докази позивача. Суди не врахували, що для правильного вирішення цієї справи необхідне встановлення експертом можливості розуміти ОСОБА_2 наслідки своїх дій під час укладення певних правочинів, а не наявність певних подій за його участю, які суди помилково вважали доказами того, що він вів активний спосіб життя, працював, укладав цивільно-правові угоди, що свідчило, на думку суду, про самостійне прийняття ним рішень. Апеляційний суд, мотивуючи своє рішення, послався на те, що судово-психіатрична експертиза від 07 лютого 2017 року № 1-п не містить категоричного висновку щодо нездатності ОСОБА_2 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент вчинення правочинів, які оспорюються. Разом з тим, у зазначеній експертизі вказано, що на момент підписання кредитного договору та договору іпотеки, укладених 17 травня 2006 року з банком, ОСОБА_2 не міг усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та передбачати їх наслідки. Отже, висновок експертизи є категоричним, оскільки чітко встановлює факт, він не є припущенням та абсолютно виключає протилежний висновок.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

17 травня 2006 року між акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредитні кошти на придбання нерухомого майна у розмірі 20 230 доларів США під 11 % річних, зі строком повернення до 16 травня 2021 року.

Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором ОСОБА_2 уклав договір іпотеки, за умовами якого передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яку придбав 17 травня 2006 року у ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу з відстроченням платежу.

Позивачка вказувала, що на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки ОСОБА_2 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, пославшись на такі докази.

Згідно з епікризу комунального підприємства «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка» від 13 листопада

2014 року № 2-7729 ОСОБА_2 з 1984 року перебуває на обліку

у комунальному підприємстві «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка».

У період з 30 жовтня 2000 року по 18 грудня 2000 року знаходився на стаціонарному лікуванні у 21 відділенні комунального підприємства «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка» з діагнозом «гострий поліморфний психотичний розлад із симптомами шизофренії». У подальшому захворювання набуло безперервного перебігу.

У зв`язку з цим не менше чотирьох разів знаходився на стаціонарних лікуваннях у різних відділеннях комунального підприємства «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка» «Шизофренія, параноїдальна форма, безперервний тип перебігу». У психічному стані відмічалися порушення мислення, маячні ідеї стосунків, переслідування, слухові галюцинації, афективна напруга.

Станом на 17 травня 2006 року ОСОБА_2 було встановлено ІІ групу інвалідності по психічному захворюванню.

Згідно з акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 07 квітня 2011 року № 123 ОСОБА_2 страждав на стійке хронічне психічне захворювання у виді шизофренії параноїчної форми. Внаслідок свого захворювання ОСОБА_2 позбавлений здатності усвідомлювати значення свої дії та керувати ними.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 19 травня 2011 року, що набрало законної сили, ОСОБА_2 визнано недієздатним.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2011 року, що набрало законної сили, над ОСОБА_2 було встановлено опіку та призначено ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 .

У висновку судово-психіатричної експертизи від 07 лютого 2017 року № 1-п, проведеної під час апеляційного перегляду справи, зазначено, що ОСОБА_2 на момент підписання кредитного договору та договору іпотеки, укладених 17 травня 2006 року, страждав на стійке хронічне захворювання у вигляді шизофренії, параноїдної форми, безперервного типу перебігу та не міг усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та передбачати їх наслідки. Визначення психічного стану на час укладення кожного правочину визначається окремо, з відповідним призначенням судово-психіатричної експертизи (т 2, а. с. 221-230).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка дії в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами

першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частини перша стаття 215 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Під час апеляційного перегляду справи апеляційний суд за заявою

ОСОБА_1 призначив проведення судово-психіатричної експертизи

і у своєму судовому рішенні зазначив, що висновок судово-психіатричної експертизи від 07 лютого 2017 року № 1-п не є категоричним щодо нездатності ОСОБА_2 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними саме у момент вчинення оспорюваних правочинів, в описовій та мотивувальній частині експертного висновку відсутні будь-які конкретні факти, дії, які б свідчили про перебування ОСОБА_2 в особливому психічному стані саме 17 травня 2006 року, тобто в момент укладення оспорюваних правочинів (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо), а тому саме по собі хронічне захворювання ОСОБА_2 , на яке він страждав, не є підставою для визнання укладених ним правочинів недійсними з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України

При цьому апеляційний суд послався й на те, що в цей час ОСОБА_2 вчиняв активні, вольові дії.

Разом з тим, апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року призначення експертизи є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

У частині другій статі 150 ЦПК України 2004 року визначено, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня

1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» судам роз`яснено, що повторна експертиза призначається, коли є сумніви

у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб. В ухвалі (постанові) про призначення повторної експертизи зазначаються обставини, які викликають сумніви

у правильності попереднього висновку експерта. Проведення повторної експертизи може бути доручено тільки іншому експертові.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє особам всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Зазначаючи про те, що рішення судом першої інстанції ухвалене без проведення у справі судово-психіатричної експертизи, яка була проведена вже у ході апеляційного перегляду справи, проте підстав для його скасування відсутні, так як отриманий апеляційним судом експертний висновок не є категоричним, а тому не вплинув на правильність висновку суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані вимоги закону уваги не звернув та ухвалив судове рішення на припущеннях, що заборонено в силу частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року.

При цьому апеляційний суд зазначив, що є сумніви в правильності висновку експертизи, що він суперечить іншим матеріалам справи, навівши їх і давши їм правову оцінку.

Проте у порушення вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року апеляційний суд зазначені вище вимоги закону не врахував, у порушення наведених вимог процесуального закону на доводи позивачки уваги не звернув, маючи сумніви у висновку експертизи, яка є категоричною, повторної судово-психіатричної експертизи не призначив, не встановив фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, а тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з пунктами 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка дії в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 19 квітня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець