Провадження № 22-ц/801/1736/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 рокуСправа № 127/17175/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О.С. (суддя - доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Сала Т. Б.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Сичука М. М. від 22 травня 2018 року у цивільної справи за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Фідобанк», про скасування рішення третейського суду, -

встановив:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про скасування рішення третейського суду.

Заяву мотивовано тим, що у провадженні Вінницького районного суду Вінницької області з 14 серпня 2015 року знаходиться цивільна справа № 128/3033/15-ц за її позовом до виконавчого комітету Луко-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_2 , третя особа - публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк»), про визнання рішення виконавчого комітету сільської ради, свідоцтва про право власності недійсним та визнання права власності на житловий будинок.

23 травня 2017 року представник ПАТ «Фідобанк» подав у вищевказаній справі заперечення на позовну заяву із додатками, у тому числі було надано й копію рішення судді третейського суду ОСОБА_3 для вирішення конкретного спору від 04 березня 2008 року.

Відповідно до указаного рішення, для вирішення спору за позовом ОСОБА_2 до неї про визнання договору купівлі-продажу від 28 лютого2008 року земельної ділянки площею 0,2454 га, яка розташована на території Луко-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, утворено третейський суд для вирішення конкретного спору у складі головуючого юриста ОСОБА_3 Підставою звернення до третейського суду стала неможливість нотаріального посвідчення укладеного усно правочину між нею та ОСОБА_2 про купівлю-продаж земельної ділянки, яка згідно з витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку належить їй.

Рішенням третейського судді ОСОБА_3 від 04 березня 2008 року визнано дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 28 лютого 2008 року між нею та ОСОБА_2 та визнано за ОСОБА_2 право власності на указану вище земельну ділянку.

Спір був розглянутий третейським суддею на підставі укладеної третейської угоди від 28 лютого 2008 року між нею та ОСОБА_2

Проте вказувала на те, що їй не було відомо про розгляд такої справи та ухвалення рішення третейським судом, усупереч посилання у рішенні третейського судді ОСОБА_3 від 04 березня 2008 року на її присутність при розгляді справи третейським судом та ухваленні такого рішення.

Крім того, вона зазначала, що ніколи не укладала будь-яких правочинів із ОСОБА_2 , у тому числі третейських угод.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 29 червня 2017 року у справі № 128/3033/15-ц було витребувано у ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки від 28 лютого 2008 року та третейську угоду від 28 лютого 2008 року, укладений із нею, які були підставою для розгляду справи третейським судом.

На виконання указаної ухвали суду ОСОБА_2 . заявою від 01 серпня 2017 року повідомив, що вищевказані документи у нього відсутні, оскільки ніяких договорів та угод із нею він не укладав, лише у 2007 - 2008 роках оформив рішення третейського суду для оформлення будинку.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, ОСОБА_3 станом на момент розгляду справи у третейському суді була зареєстрована виконавчим комітетом Вінницької міської ради як фізична особа - підприємець, що здійснює діяльність у сфері права, однак відповідно до запису в реєстрі від 21 вересня 2009 року, номер запису: 3010385 припинила підприємницьку діяльність.

Посилалась на те, що третейська угода є недійсною, оскільки вона не укладала договір купівлі-продажу земельної ділянки з ОСОБА_2 ні в усній, ні в письмовій формі, а, отже, відповідно і не могла укладати третейської угоди щодо узаконення такої угоди, оскільки вона не мала наміру відчужувати земельну ділянку.

Вважала, що договір купівлі-продажу від 28 лютого 2008 року не є вчиненим і не міг бути укладеним. Зазначений договір не створює прав та обов'язків для сторін. Цивільні правовідносини між сторонами не виникли, тому підстави для укладення третейської угоди між сторонами буди відсутні.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд поновити строк на оскарження рішення третейського суду від 04 березня 2008 року та скасувати рішення третейського суду для вирішення конкретного спору від 04 березня 2008 року, ухваленого у м. Вінниці по вул . Архітектора Артинова, 33 суддею ОСОБА_3

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2018 року залучено до участі у справі третьою особою ПАТ «Фідобанк».

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22 травня 2018 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Поновлено строк на оскарження рішення третейського суду від 04 березня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 лютого 2008 року дійсним.

Скасовано рішення третейського суду для вирішення конкретного спору від 04 березня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 лютого 2008 року, ухваленого у м. Вінниці по вул . Архітектора Артинова, 33 , третейським суддею ОСОБА_3

Ухвала міського суду мотивована тим, що спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам Закону України «Про третейські суди». Проте відповідно до рішення третейського суду, суд вирішив питання про власність на нерухоме майно - земельну ділянку, при цьому договір купівлі-продажу було укладено в усній формі, що свідчить про нікчемність такої угоди і відповідно відсутність спору. До компетенції третейського суду не належить право розглядати спір про визнання права власності на нерухоме майно, оскільки це питання відноситься до вирішення виключно судами загальної юрисдикції. Таким чином, рішенням третейського суду вирішено спір поза межами повноважень третейського суду, що є порушенням вимог Закону України «Про третейські суди» і безумовною підставою для скасування рішення третейського суду.

В апеляційній скарзі ПАТ «Фідобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Фідобанк» просило скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 22 травня 2018 року та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування рішення третейського суду, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що оскаржувана ухвала суду постановлена із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не мав підстав для поновлення строку та розгляду заяви про скасування рішення третейського суду. Товариство зазначало про те, що суд неправильно застосував пункт 1 частини другої статті 458 ЦПК України, пункт 7 статті 6 Закону України «Про третейські суди», статті 58, 124, 125 Конституції України. Суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку та неправильно застосував норми Закону України «Про третейські суди», що регулюють діяльність третейського суду для вирішення конкретного спору (суду ad hос).

Представник ОСОБА_1 - адвокат Захарчука М. В. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив про те, що апеляційна скарга ПАТ «Фідобанк» є необґрунтованою та безпідставною, оскільки на момент подання заяви про скасування рішення третейського суду заявник подав і клопотання про поновлення строку на оскарження рішення третейського суду, що не суперечило вимогам діючого на час подання заяви ЦПК України та Закону України «Про третейські суди». Крім того, договір купівлі-продажу нерухомого майна від 28 лютого 2008 року не є вчиненим і не міг бути укладеним. Зазначений договір не створює прав та обов`язків для сторін. Цивільні правовідносини між сторонами не виникли, тому підстави для укладання третейської угоди між сторонами були відсутні. Тобто, суд першої інстанції переглянув рішення суду в частині підстав виникнення спору між сторонами на час звернення до третейського суду, що входить до предмета доказування щодо встановлення наявності підстав у третейського суду на розгляд справи. Також посилався на те, що спір не підвідомчий третейському суду, оскільки при вирішенні спору щодо визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним суд перевищив свої повноваження, тому що такі договори вважаються укладеними з моменту їх державної реєстрації.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою - третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до третейського суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2454 га, яка розташована на території Луко-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, від 28 лютого 2008 року дійсним та визнання за позивачем права власності на вищевказану земельну ділянку.

Рішенням третейського суду для вирішення конкретного спору від 04 березня 2008 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2454 га, яка розташована на території Луко-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, укладений у письмовій формі 28 лютого 2008 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку під номером 2 площею 0,2454 га, кадастровий номер :02:002:0524, яка розташована по АДРЕСА_2 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Судом першої інстанції було вжито всіх заходів для витребування третейської справи, однак відповідно до відповіді судді третейського суду ОСОБА_3 від 21 грудня 2017 року направити до суду справу третейського розгляду за позовом ОСОБА_2 не має можливості, у зв`язку із знищенням усіх справ. Згідно з актом про знищення справ третейського розгляду за 2008 рік від 11 січня 2014 року ОСОБА_3 були знищені шляхом спалення справи третейського розгляду за 2008 рік, під її головуванням як третейського судді, у кількості 128 штук, у тому числі й указана справа.

Як повідомив приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Стеблюк Н. В., остання надала витяг з реєстру № 2 для реєстрації нотаріальних дій від 04 березня 2008 року реєстрові № № 1002, 1003 про засвідчення справжності підпису ОСОБА_3 на рішенні третейського суду та засвідчення вірності копії вищевказаного рішення. Копія рішення третейського суду надавалася ОСОБА_2 директорові малого приватного виробничого підприємства «Інж-Агро» Гальченко І. І. згідно із заявою від 06 березня 2008 року для виготовлення технічної документації щодо видачі державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,2440 га, яка знаходиться по АДРЕСА_2 . Також оспорене рішення третейського суду надавалось ОСОБА_2 для оформлення кредиту у ПАТ «Фідобанк».

Рішення третейського суду було надано при розгляді справи у Ленінському районному суді м. Вінниці, оглянуто судом та копія приєднана до матеріалів справи, що свідчить про те, що оригінал рішення третейського суду від 04 березня 2008 року був у наявності.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає із цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з частиною другою статті 389-1 ЦПК України у редакції, яка діяла на час подання заяви про скасування рішення третейського суду, заява про скасування рішення третейського суду подається до суду за місцем розгляду справи третейським судом сторонами, третіми особами протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов`язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейським судом.

Частиною третьою статті 389-1 ЦПК України у тій же редакції встановлено, що заява, подана після закінчення строку, встановленого частиною другою цієї статті, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановлюється ухвала.

Оскільки розгляд справи у третейському суді відбувся за відсутності ОСОБА_1 , про наявність рішення третейського суду заявниця довідалась лише після подання представником ПАТ «Фідобанк» 23 травня 2017 року його копії як додаток до відзиву на позовну заяву у справі № 128/3033/15-ц за її позовом до виконавчого комітету Луко-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_2 , третя особа - ПАТ «Фідобанк», про визнання рішення виконавчого комітету сільської ради, свідоцтва про право власності недійсним та визнання права власності на житловий будинок. Із заявою про скасування рішення третейського суду звернулася 11 серпня 2017 року, тобто, протягом трьох місяців з дня, коли вона фактично ознайомилась з рішенням третейського суду та отримала реальну можливість його оскарження, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про поновлення пропущеного строку оскарження рішення третейського суду.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що оскільки на час постановлення ухвали про скасування рішення третейського суду - 22 травня 2018 року діяла нова редакція ЦПК України, пункт 1 частини п`ятої статті 454 якої установлює преклюзивний строк у дев`яносто днів з дня прийняття рішення третейським судом на подання заяви про його скасування стороною, то суд першої інстанції не мав повноважень вирішувати питання про поновлення строку на подання заяви про скасування рішення третейського суду, з таких міркувань.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часті.

На час звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про скасування рішення третейського суду - 11 серпня 2017 року діяв ЦПК України у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV.

Частинами другою та третьою статті 389-1 ЦПК України у зазначеній редакції встановлювалось, що заява про скасування рішення третейського суду подається до суду за місцем розгляду справи третейським судом сторонами, третіми особами протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов`язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейським судом.

Заява, подана після закінчення строку, встановленого частиною другою цієї статті, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Отже, на час вчинення конкретної процесуальної дій - подання заяви про скасування рішення третейського суду - строк на її вчинення визнавався процесуальним строком і міг бути поновленим на загальних підставах (статті 67, 73 ЦПК України у зазначеній редакції).

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставність висновку суду першої інстанції щодо непідвідомчості справи третейському суду апеляційний суд виходить із такого.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності на майно за договором, що підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (частини третя, четверта статті 334 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Як зазначено у рішенні третейського суду договір купівлі-продажу земельної ділянки укладено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в усній формі.

Згідно з статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

До істотних умов відносяться також і ті умови, які не зазначені в законі, але необхідні для договорів даного виду.

Виходячи з правових підстав укладення договору купівлі-продажу його істотними умовами є предмет договору, а також ціна, при цьому договір купівлі-продажу має чітко виражену мету, зміст якої полягає у відчуженні майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Статтею 2 Закону України «Про третейські суди» у чинній на час розгляду справи третейським судом редакції передбачено, що третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

За своєю правовою природою угода про утворення третейського суду є правочином, на підставі якого виникають цивільні права і обов`язки, тому вона повинна відповідати також вимогам, встановленим цивільним законодавством (статті 203, 228 ЦК України).

Відповідно до статті п`ятої Закону України «Про третейські суди» у тій же редакції спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

За змістом статті 12 зазначеного Закону третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Згідно зі статтею 51 цього Закону рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване, зокрема якщо: справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про третейські суди», в редакції, яка діяла на момент укладення третейської угоди та ухвалення рішення третейського суду, третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори (стаття 11 ЦК України).

Статтями 203, 208, 209, 210, 657 ЦК України передбачено, що правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма, а також у випадках, встановлених законом, вони підлягають нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, є такими, що відповідають вимогам закону, у разі дотримання цих вимог. Договір купівлі-продажу нерухомого майна вважається таким, що відповідає вимогам закону, якщо він укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений та проведена його державна реєстрація.

Частина друга статті 220 ЦК України встановлює можливість визнання дійсним договору, який підлягає нотаріальному посвідченню, у разі ухилення однієї із сторін від такого посвідчення, лише судом.

З урахуванням роз`яснень, викладених у Рішенні Конституційного Суду України № 1-рп 2008 від 10 січня 2008 року, за якими, якщо згідно з положеннями чинного законодавства певне питання вирішується «судом», «у судовому порядку», «на підставі рішення суду» тощо, слід вважати, що йдеться про державні суди, а тому вирішення таких питань до компетенції третейських судів не належить відповідно до пункту 7 статті 6 Закону України «Про третейські суди», суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що до компетенції третейського суду не належить право розглядати спір про визнання дійсним договору купівлі-продажу, а також визнання права власності на нерухоме майно, оскільки це питання відноситься до вирішення виключно судами загальної юрисдикції.

Такий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України в ухвалі від 23 лютого 201 року у справі № 6-22485св10.

Крім того, статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13.

Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява N 3236/03).

Поновлюючи ОСОБА_1 строк та скасовуючи рішення третейського суду для вирішення конкретної справи04 березня 2008 року, суд першої інстанції керувався тим, що справа про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно не підвідомча третейському суду.

Враховуючи сталу практику ЄСПЛ, зазначені положення законодавства та встановлені фактичні обставини, слід дійти висновку, що суд першої інстанції, поновлюючи строк заявниці для оскарження рішення третейського суду, мав на меті виправлення судової помилки, а саме непідвідомчість справи третейському суду в силу положень пункту 7 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» у чинній на час розгляду справи третейським судом редакції.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 22 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст постанови складено 16 вересня 2019 року)

Головуючий підпис О. С. Панасюк

Судді: підпис Т. О. Денишенко

підпис Т. Б. Сало

Згідно з оригіналом О. С. Панасюк