ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 вересня 2019 року

м. Харків

справа № 635/38/19

провадження № 22-ц/818/4463/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про вселення за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 червня 2019 року, постановлене під головуванням судді Савченка Д.М., в залі суду в смт Покотилівка Харківської області (повний текст судового рішення складено 20 червня 2019 року), -

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про вселення.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13 червня 2019 року позов задоволено. Вселено ОСОБА_1 в житловий будинок АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704,80 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , судові витрати покласти на позивача.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що суд безпідставно відмовив перенести судове засідання за клопотанням адвоката в порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Крім того, судом не враховано, що ОСОБА_2 придбав будинок як добросовісний набувач, почав реконструкцію будинку та вчинив невід`ємні поліпшення. Наразі будинок знаходиться в стані призупиненого ремонту. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 14.03.2018 року по справі №635/6773/17 на будинок АДРЕСА_1 накладено арешт. Вказане свідчить про неможливість вселення позивача до спірного будинку. Також вважає, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у справі, оскільки він не є власником будинку.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надали відзиви на апеляційну скаргу, просили залишити рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 червня 2019 року без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для вселення ОСОБА_1 в житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки позивач є власником 5/6 часток вказаного домоволодіння, а ОСОБА_2 створює йому перешкоди у користуванні власністю.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 28.05.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09.07.2015 року, а також ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.10.2015 року, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частину житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/6 частини житлового будинку, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також визнано за останнім право власності на 2/3 частини зазначеного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті баби ОСОБА_6 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 14 вересня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Купровською Я.М. та зареєстрований в реєстрі за № 611. Витребувано із володіння ОСОБА_2 у власність ОСОБА_1 5/6 частин житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , загальною площею 113,0 кв.м, житловою площею 96,80 кв.м. Витребувано із володіння ОСОБА_2 у власність ОСОБА_3 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , загальною площею 113,0 кв.м, житловою площею 96,80 кв.м. (а.с.6-22).

Таким чином позивач ОСОБА_1 є власником 5/6 частин житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 (а.с.29-30). Власником інших 1/6 частин вказаного будинку є ОСОБА_3 .

Рішенням Циркунівської сільської ради Харківського районну Харківської області від 30.01.2016 перейменовано вул. Червоноармійську на вул. Зарічанську (а.с.31-32)..

Власники будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_3 неодноразово зверталися до Липецького ВП Харківського ВП ГУНП в Харківській області про перешкоджання відповідачем їм в допуску до будинку АДРЕСА_1 (а.с.23-24).

Листами Липецького ВП від 19.03.2018 року №1294/119-93/01/20-2018, від 19.03.2018 року №1294/119-93/01/20-2018, від 04.05.2018 року №2177/119-93/01/20-2018 повідомлено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про відсутність обставин, що можуть свідчити про вчинення будь-якого кримінального правопорушення ОСОБА_2 та запропоновано заявникам звернутись до суду (а.с.25-27).

Крім того 07 березня 2018 року позивач ОСОБА_1 звертався із заявою до Циркунівської сільської ради, в якій просив встановити факт того, що він, як власник 5/6 частин житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , не може потрапити в своє домоволодіння, оскільки колишній власник ОСОБА_2 встановив замок на хвіртку та недопускає його до будинку (а.с.28).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач перешкоджає йому у вселенні до будинку, 5 / 6 частин якого належить йому на праві власності. ОСОБА_2 закрив на замок ворота, будинок, ключі не дає та двері не відчиняє. У зв`язку з чим позивач просив суд вселити його в житловий будинок АДРЕСА_1 .

Статтею 41 Конституції України та ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до ЗУ від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів « 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України).

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання та проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Стаття 391 ЦК передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 чинить перешкоди позивачу у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , що підтверджується неодноразовими зверненнями позивача до Липецького ВП Харківського ВП ГУНП в Харківській області та до Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для вселення позивача у житловий будинок АДРЕСА_1 , власником 5/6 частин якого він є, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Посилання ОСОБА_2 на те, що наразі будинок знаходиться в стані призупиненого ремонту, а ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 14.03.2018 року по справі №635/6773/17 на будинок АДРЕСА_1 накладено арешт, - що свідчить про неможливість вселення позивача до спірного будинку, спростовуються вимогами закону, оскільки позивач, як власник 5/6 частин будинку, має право вимагати від відповідача усунути перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном.

Доводи відповідача щодо того, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки він не є власником будинку, - також не приймаються колегією суддів, оскільки визначальним у спірних правовідносинах є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю; при цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Крім того посилання апелянта на те, що суд неправомірно відмовив перенести судове засідання за клопотанням адвоката, і це є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, - не впливає на правильність висновків суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

У будь-якому разі справа має бути розглянута у розумні строки.

Визначаючи тривалість розумних строків, суду необхідно враховувати принципи диспозитивності та змагальності, граничні строки, встановлені законом, для розгляду справи при визначенні строків здійснення конкретних процесуальних дій, складність справи, кількість учасників процесу, можливі труднощі у витребуванні та дослідженні доказів тощо.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З матеріалів справи убачається, що справа надійшла у провадження суду 03.01.2019 року. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 08 лютого 2019 року відкрито провадження у даній справі (а.с.42).

25 лютого 2019 року до суду надійшла заява від адвоката Шрамко Ірини Сергіївни про вступ у справу в якості представника ОСОБА_2 , наданий ордер адвоката (а.с.45,50).

За час знаходження справи у провадженні суду, представник відповідача - адвокат Шрамко Ірина Сергіївна неодноразово подавала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її зайнятістю в інших справах, які були задоволені судом.

13 червня 2019 року через систему «Електронний суд» представником відповідача адвокатом Шрамко Іриною Сергіївною було сформоване клопотання, яке надійшло до канцелярії суду лише 14.06.2019 року, про відкладення розгляду справи, призначене на 13.06.2019 року, у зв`язку із її терміновим відрядженням до міста Київ для участі у засіданні Антимонопольного комітету, призначене на 14.06.2019 року на 12-00 год. (а.с.140).

Даних про зайнятість представника відповідача саме 13.06.2019 року матеріали справи не містять.

Тому доводи апеляційної скарги в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: І.В. Бурлака

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 16.09.2019 року.