Головуючий у 1-й інстанції Ковтуненко В.О.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2019 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Баркова В.М., Биліни Т.І.,

за участю секретаря Тулянкіної М.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 травня 2019 року, ухваленого у складі судді Ковтуненко В.О., повний текст рішення складено 03 травня 2019 року,

по цивільній справі

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В серпні 2018 року позивач - АТ Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором б/н від 26.08.2011р., за яким відповідач отримала у кредит 1400грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позичальник підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010р., складає укладений між сторонами Договір, що підтверджується підписом у заяві. Внаслідок порушення позичальником взятих на себе грошових зобовязань виникла заборгованість, яка станом на 30.06.2018р. складає 52738,99грн., з них: заборгованість за кредитом - 400,71грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 44464,14грн., заборгованість за пенею та комісією - 4886,57грн., штраф (фіксована частина) - 500грн., штраф (процентна складова) - 2487,57грн., яку позивач просив стягнути з відповідача поряд із компенсацією понесених судових витрат з оплати судового збору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 травня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із того, що позивач не довів належними та допустимими доказами існування між сторонами договірних правовідносин і укладення кредитного договору на певних умовах та обставин щодо неналежного виконання зобов`язань з боку відповідача з утворенням заборгованості, на відміну від встановленого факту отримання відповідачем дебетової картки, через що заявлене суб`єктивне право банку не підлягає захисту.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не звернув уваги на те, що на підтвердження наявності між сторонами договірних правовідносин банк надав виписку з рахунку позичальника, з якої вбачається надання кредитного ліміту та рух коштів за цим кредитом (погашення, зняття коштів) впродовж 2011-2018р.р., а в анкеті-заяві позичальник висловила згоду про укладення договору, в тому числі з надання кредитного ліміту, складовою частиною яких є Умови і Правила надання банківських послуг, Тарифи банку, що посвідчила особистим підписом.

Відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк», який зводиться до таких аргументів: відповідач не користувалася кредитними коштами, вона обрала послугу банку - обслуговування дебетової картки зі власними коштами; долучені до справи Умови та Правила надання банківських послуг вона не підписувала і з ними її ніхто не знайомив; боргових зобов`язань перед банком вона не має, на підтвердження факту існування боргу банк не надав жодних доказів, як і у підтвердження загалом існування між сторонами кредитного договору.

Процедура розгляду справи апеляційним судом

Враховуючи положення ч. 1 ст. 368 ЦПК України, розгляд даної справи, що є малозначною згідно із ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку спрощеного провадження.

Справа розглядається за участі представника АТ КБ «Приватбанк» - Малервейн М.С., яка підтримала доводи апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_2 , які заперечували проти апеляційної скарги банку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 26.08.2011р. ОСОБА_1 згідно анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», оформила дебетову особисту картку (а.с. 8).

За довідкою АТ КБ «Приватбанк» і скрін-шотом ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 26.08.2011р. отримала картку НОМЕР_1 зі строком дії перевипущеної картки - 11.2015р. (а.с. 81, 82).

Відповідно до розрахунку заборгованість клієнта ОСОБА_1 станом на 30.06.2018р. складає 52738,99грн., з них: заборгованість за кредитом - 400,71грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 44464,14грн., заборгованість за пенею та комісією - 4886,57грн., штраф (фіксована частина) - 500грн., штраф (процентна складова) - 2487,57грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши доводи апеляційної скарги і відзиву на неї колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 4 ст. 203 ЦК України. Правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі (ст. ст. 203, 208 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом статей 12, 11, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно із положеннями ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

За положеннями ч.ч. 1, 2, 4 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

В наданій в копії анкеті-заяві (а.с. 8), підписання якої не заперечувала відповідач, відсутні будь-які умови, які є істотними для кредитного зобов`язання: документ не містить відображення волевиявлення відповідача щодо оформлення кредитної картки банку на відповідних умовах, а також суми бажаного (обраного) кредитного ліміту, процентної ставки, строку дії картки. Даним документом підтверджено позицію відповідача щодо отримання нею дебетової картки.

Згідно із Умовами та Правилами надання банківських послуг («Извлечение из Условий и правил предоставления банковских услуг, утвержденные приказом от 06.03.2010 г. СП-2010-256»), на які в обґрунтування заявлених позовних вимог посилається позивач, пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 (а.с. 26зв.) визначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Оскільки в розумінні ст. 634 ЦК України умови договорів приєднання розробляються банком, ці умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Проте, вказані умови, які заперечуються відповідачем, не узгоджені із клієнтом ОСОБА_1 , не підписані нею, тож і не становлять складову частину договору між сторонами, у зв`язку з чим в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України. Ці Умови і Правила не містять умов щодо наявності тарифу, визначеного в позовній заяві і виставленої банком в розрахунку заборгованості процентної ставки за користування кредитом 36%, по простроченій заборгованості, що згодом змінювалась неодноразовоно, ставки комісії, пені тощо.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування процентів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 26.08.2011р., посилався на тарифи обслуговування кредитних карт та Умови та правила надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

Втім, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці тарифи та Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи 26.08.2011 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки вони не підписані та не визнаються позичальником, а також з урахуванням того, що ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника , яка безпосередньо підписана останнім .

На підтвердження обставин наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитною карткою «Універсальна» банком представлено виписку по руху коштів за карткою № НОМЕР_2 (а. с. 78-79). У верхній частині цієї виписки в графі «кредитний ліміт» зазначена сума 410грн.

Проте, поряд із численними службовими операціями банку, відомостями по транзакціям по рахунку, здійснення яких заперечуються відповідачем, відсутні в графі «деталі операції» дані про нарахування кредитного ліміту у вказаній сумі 410грн. (дати обробки, дати операції, суми і деталі операції з нарахування кредитного ліміту). Жодних документів, які б підтверджували факт видачі (нарахування на карту) кредитного ліміту у вказаному банком розмірі суду першої інстанції і апеляційному суду не надано.

Така роздруківка із автоматизованої системи банку не заміняє договору та врахування такої роздруківки, яка здійсненна в односторонньому порядку Банком без жодного погодження із стороною договору позичальником, протирічить засадам цивільного судочинства щодо свободи договору.

А інформація у відповіді банку з приводу зазначення в анкеті-заяві початкової суми кредитного ліміту не відповідає дійсності (а.с. 8, 91зв.).

Представлений банком розрахунок заборгованості, доданий до позову (а.с. 6-7), не містить також даних про фактичний момент надання та суми кредиту, а також нараховані відсотки, штрафні санкції тощо помісячно. Такий розрахунок не підтверджує існування боргу, оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відповідно не може підтверджувати існування тих чи інших фінансових операцій.

Також, до позову позивачем додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна». Даний документ не містить підпису клієнта ОСОБА_1 А, крім того, в цьому документі визначено 4 опції-підвидів різних карток «Універсальна», жодна з яких не обрана клієнтом ОСОБА_1 , не підписані конкретні опції (з 4 запропонованих видів карток). Лише у відповіді банку на відзив (а.с. 60) позивачем деталізовано, що між сторонами нібито укладено договір на умовах кредитування з використаннім картки «Унверсальна, 30 днів пільгового періоду», підтверджень цьому ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду не надано.

За змістом пункту 3.3 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України від 06 липня 2010 року за 474/17769 (далі - Положення), в редакції станом на 11 лютого 2014 року, кредитна лінія під операції зі спеціальними платіжними засобами відкривається банком на визначений термін і в межах установленого договором ліміту заборгованості або граничної суми кредитування. Строк дії кредитної лінії, яка відкривається під спеціальні платіжні засоби, установлюється договором. Користувач на власний розсуд або відповідно до умов кредитного договору, якщо кредит має цільовий характер, частково або в повному обсязі використовує кредит протягом строку дії кредитного договору і зобов`язаний повернути кредит та проценти за користування ним на умовах, установлених кредитним договором. Банк зобов`язаний після виконання взаємних зобов`язань або в разі розірвання чи закінчення терміну дії договору на вимогу користувача видати йому довідку про повернення спеціального платіжного засобу, крім випадків передавання його користувачу у власність, кредиту та процентів за користування ним. Банк має право не видавати користувачу довідку, якщо з ним був укладений додатковий договір, один примірник якого надано користувачу, у якому викладені умови припинення дії основного договору (кредитного договору) та виконання взаємних зобов`язань щодо підтвердження повернення користувачем кредиту і процентів за користування ним, спеціального платіжного засобу, якщо він не передавався користувачу у власність.

Таким чином, у разі закінчення строку дії кредитної лінії для продовження кредитних відносин між банком та клієнтом, що виникли внаслідок видачі попередньої кредитної картки, має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах, на яких він був укладений, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання.

Разом з тим, з наданого скрін-шоту фотокартки з особою, яка тримає картку у руці, неможливо ідентифікувати певний вид, номер картки і строк її дії, зокрема платіжної картки *5813 (а.с. 81-82, 123-126). Зображення на картці «Полуниці», на чому акцентував увагу банк у відповіді на пояснення (а.с. 92), жодним чином не ідентифікує певний вид (з чотирьох різних за умовами карток «Універсальна» - а.с. 9, 9зв.), номер і строк дії картки.

Доказів першоджерельного порядку про видачу певної карти з перелічених у виписці з певним номером і певним строком дії до суду не представлено. Надані для огляду під час апеляційного провадження довідки про дату видачі і строк дії карток не є такими першоджерельними доказами, ствердженими підписом отримувача цих карток, а мають опосередкований вигляд документа, що складається самими позивачам-банком, заінтересованим в наслідках розгляду спору.

Таким чином, сам по собі розрахунок заборгованості, виписка по карті та фотокартка особи не свідчать про наявність між сторонами договірних відносин, на підставі яких суд може провести стягнення заявленої позивачем заборгованості.

На підтвердження існування між сторонами кредитних відносин позивачем надано повідомлення 15.08.2014р. і 15.03.2016р. про зміну процентної ставки за використання кредитних коштів на місяць, 2,9% та 3,6% (а.с. 76-77). Але ці докази, як свідчення фактичного поінформування клієнта і укладення з ним кредитного договору, не можуть бути використані, оскільки в цих сформованих банком текстах не обрано опцію «отримані клієнтом».

Зважаючи на положення ст.ст. 76-78 ЦПК України, єдиним належним та допустимим доказом укладення між сторонами кредитного договору є сам договір, який повинен бути укладений в письмовій формі та зі змісту якого суд має встановити умови надання кредиту, суму, строк та порядок його повернення, річну відсоткову ставку за кредитом, строки та порядок її сплати, відповідальність за порушення виконання кредитних зобов`язань, у тому числі розмір та порядок нарахування пені за прострочення їх виконання.

Ні оригінал, ні належним чином посвідчену копію договору про надання відповідачу кредиту, заборгованість за яким просить стягнути, банк всупереч вимогам ст. 95 ЦПК України не надав, в тому числі і за відповідною ухвалою суду від 01.03.2019р. (а.с. 100), так само як і доказів виконання ОСОБА_1 або банком цього договору. Таких даних не представлено і до суду апеляційної інстанції.

Отже, з твердженням позивача про укладення кредитного договору із відповідачем вірно не погодився суд першої інстанції, оскільки обставини, на які посилається банк щодо існування кредитних відносин із відповідачем, ґрунтуються на недопустимих і неналежних доказах, без врахування змісту Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх використанням, тому судом не приймаються.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин судом у відповідності до ч. 3 ст. 263 ЦПК України враховані висновки щодо застосування наведених норм права, викладених у постановах Верховного Суду у справах № 373/251/17 від 31 січня 2019 року, № 756/15188/16-ц від 23 травня 2018 року, № 237/747/16-ц від 20 травня 2019 року, № 342/180/17 від 03 липня 2019 року, № 266/2291/17 від 31 липня 2019 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами АТ КБ «Приватбанк», відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про про недоведеність позивачем в порядку, передбаченому ст. ст. 12, 76 - 81 ЦПК України, належними, достовірними і допустимими доказами факту укладення кредитного договору з конкретними умовами (відсотки, строк, сума кредитного ліміту, тощо) та неналежного виконання взятих за цим договором чітко визначених зобов`язань з боку позичальника, через що відсутні підстави для покладення на відповідача ОСОБА_1 майнової цивільно-правової відповідальності, обумовленої ст. 1054 ЦК України у вигляді сплати на користь позивача суми заборгованості за кредитним договором, включаючи сплату основного боргу, процентів за користування кредитом, пені, штрафу і понесених судових витрат.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків судів першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки.

За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого суду міста Маріуполя Донецької області від 03 травня 2019 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2019 року.

Судді: С.А.Попова

В.М.Барков

Т.І.Биліна