Провадження № 2/638/3838/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді: Семіряд І.В.

за участю секретаря: Тягунової Р.Ю.

за участю :

позивача: ОСОБА_1

представника позивача адвокат Бикової О.Ю.

представника відповідача Іванюк Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області про захист немайнового права особи на самовизначення, -

С Т А Н О В И В:

05.07.2019 позивачка ОСОБА_1 , звернулася з позовом до Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області про захист немайнового права особи на самовизначення, а саме просить суд відновити порушене право на національне (етнічне) самовизначення та визнати її належність до національної меншини німців за етнічним походженням та зобов`язати відповідача видати відповідну довідку.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалась, що її право на національне (етнічне) самовизначення є порушеним, оскільки національне законодавство не передбачає внесення відомостей про національність у документи, що посвідчують особу, а позивачка себе визначає німкенею за походженням. При цьому щодо її батьків відомості про національність внесені як «росіянин» та «українка», а тому її право вибору національності обмежено відомостями про походження від «росіянина» та «українки». Зазначила, що національне законодавство України не містить вказівок про можливість отримання довідок державного зразку про етнічне походження, тому підтвердження цього факту можливе лише в порядку захисту немайнового права.

Відповідачем у підготовчому судовому засіданні подано відзив на позов, в якому відповідач просить відмовити у позовних вимогах із зобовязання видати відповідну довідку, оскільки видача довідки про національність не передбачено жодним нормативним актом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , та її представник адвокат Бикова О.Ю., у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, причину не явки суду не повідомив, однак в судовому засіданні, яке відбулося 21.08.2019 надав до суду відзив на позовну заяву в якому заперечував проти позову частково, а саме, в частині зобов`язання відповідача видати довідку про належність ОСОБА_1 , до національної меншини німців за етичним походженням, оскільки видача такої довідки не передбачена діючим законодавством.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст.76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В судовому засіданні наявними доказами встановлено, що ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Харків, Харківської області, що підтверджено свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 25.03.1964 року, актовий запис № 430. В даному свідоцтві про народження зазначені її мати - ОСОБА_3 (оригінал на російській мові) та її батько - ОСОБА_4 . (а.с. 12)

Дівоче прізвище позивачки - ОСОБА_6 , яке вона змінила на ОСОБА_7 після укладання шлюбу з ОСОБА_8 Шлюб було розірвано 14.05.2002, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого ВРАГС Київського РУЮ м.Харкова серія НОМЕР_8, актовий запис № 268 від 14.05.2002 року.(а.с.14). Прізвище ОСОБА_9 позивачка змінила на ОСОБА_10 після укладання шлюбу з ОСОБА_11 , що підтверджено свідоцтвом про одруження, серії НОМЕР_2 , виданого Дзержинським відділом РАГС Харківського міського управління юстиції від 15.11.2002 р., актовий запис №875 (а.с.15).

Шлюб з ОСОБА_11 , було розірвано 03.08.2010р., що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого Дзержинським відділом РАГС Харківського міського управління юстиції, від 03.08.2010, актовий запис №377 (а.с.16).

Мати позивачки - ОСОБА_3 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Добровеличківка Одеської області Україна та померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , дівоче прізвище матері « ОСОБА_12 », що підтверджено копією свідоцтва про одруження матері, складеного російською мовою, серії НОМЕР_4 , виданого «Дворцом бракосочетания города Харькова» від 20.07.1963р., актовий запис №4240.Згідно зазначеного свідоцтва про одруження мати позивача після укладання шлюбу з її батьком змінила прізвище з « ОСОБА_13 » на ОСОБА_14 (а.с.19).

Мати позивачки, ОСОБА_15 , мала походження від батька ОСОБА_16 , та матері - ОСОБА_17 , що підтверджується свідоцтвом про народження № НОМЕР_5 (а.с. 17).

Мати матері позивача та її бабуся по материнській лінії - ОСОБА_17 - мала справжнє ім`я ОСОБА_18 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 у м.Крейцбург., та проживала у німецькій громаді міста ОСОБА_19 , була за походженням німкенею (а.с 21).

Позивачка у позові посилається, що у 1923 році в зв`язку з соціальними наслідками Першої Світової війни ОСОБА_17 , була прийнята у Златопільський дитбудинок Черкаської округи, про що є «Посвідчення №13» від 1925 року, видана НКВС. Дане посвідчення вказує, що: «Пред`явниця цього ОСОБА_20 , 18 років, родом з Вітебської губ., Двінського повіту, м- ста Крейцбург, з травня м-ця 1923 р. по 1925 рік виховувалась в Златопільському Дитбудинкові», що підтверджує місце народження бабусі позивачки ОСОБА_17 у місті ОСОБА_19 (а.с.23).

Також у підтвердження місця народження ОСОБА_17 в матеріалах справи наявна архівна довідка від 10.08.2017 №LVVA-6.2.1./5/10635 надана Латвійським національним архівом на запит позивача. Дана довідка місить інформацію, що відповідно документам архівного фонду «Церковные книги евангелическо-лютеранских приходов Латвии» - «в реестре рожденных и крещенных ОСОБА_21 ) прихода за 1907 год (запись №261) имеются сведения о том, что ОСОБА_14, дочь крестьянина Унгурмуйжской волости, деревни Межа-Ротит ОСОБА_29 и его законной жены ОСОБА_30 , родилась ІНФОРМАЦІЯ_7 (по старому стилю) в деревне Межа-Ротит» (а.с.21). У додаток до Довідки, позивачка надала витяги з Метричних книг, (які є у відкритому доступі Інтернет), які підтверджують наявність відповідного запису в «Списку рожденных и крещенных в приход ОСОБА_19 за 1907 год». Також, у цьому записі зазначено, що хрещення здійснене німецьким пастором лютерансько-євангелічної церкви Вальтером, а хрещеним виступав ОСОБА_26 , дід ОСОБА_18 ) (а.с.24, 34 зворотній бік, 36-38).

ОСОБА_26 зазначений у Метричних книгах за 1661-1918 рр.(у вільному доступі Інтернет) у списках членів німецького приходу у населеному пункті Уббенорм (Умурга).У Метричних книгах за 1905-1906 р. міститься запис №42 про шлюб батьків бабусі позивача - ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , обряд проводив німецький пастор лютерансько-євангілічної церкви ОСОБА_31.Також, у Метричних книгах за 1883 р. міститься запис №154 про народження матері бабусі позивача- ОСОБА_28 , обряд проводив німецький пастор ОСОБА_31. (а.с.33).

На думку суду, ці документи містять достатні та допустимі докази про те, що ОСОБА_17 - бабуся позивачки - є етнічною німкенею.

Твердження позивачки про її етнічне походження від німкені по материнській лінії знайшло своє підтвердження.

ІНФОРМАЦІЯ_6 бабуся позивача - ОСОБА_17 померла, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 , виданого відділом реєстрації актів громадського стану м.Харкова від 05.01.1976 року, актовий запис №147. (а.с. 20).

Мати позивачки ОСОБА_15 , - мала німецьке етнічне коріння та могла визначити себе німкенею за походженням, але етнічно визначала себе «українкою».

Право на етнічне самовизначення гарантоване статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод порядку, статтею 35 Конституції України, статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні».

Позивачка ОСОБА_1 етнічно визначає себе особою німецької національності, є членом німецького товариства «Відергебурт» з 01.03.2008 року, діяльність якого направлена на підтримання та збереження національних німецьких традицій серед етнічних німців в Україні та інших країнах, де мешкають німці, що підтверджено посвідченням № 364 від 26.05.2008 (а.с.27), регулярно відвідує всі заходи німецького товариства «Відергебурт», приймає активну участь у діяльності товариства, що підтверджено довідкою №28 від 26.05.2019 р. (а.с.28), вивчає німецьку мову та вдосконалює свій рівень знань німецької мови, здобула рівень володіння німецькою мовою - рівень А1 по системі GER інституту ім.. Гете, що підтверджується сертифікатом від 27.02.2008. (а.с.25).

Висновком «Про відмову у внесенні змін до актового запису цивільного стану» б/н від 16 березня 2019 року позивачу було відмовлено, у зв`язку з тим, що чинним законодавством України не передбачений порядок зміни чи встановлення факту реєстрації національності відділами РАЦС.

В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Бикова О.Ю. - наполягала, що право на етнічне самовизначення позивачки є порушеним з огляду на необхідність обрання національності між «росіянкою» та «українкою» за змістом Указу Президента від 31 грудня 1991 року N 24, та відсутність порядку на національному рівні порядку підтвердження національності за походженням.

Велика? Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі N398/4017/18, провадження N 14-215цс19, висловила правову позицію що, відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону "Про національні меншини в Україні". Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 23 січня 2019 року у справі №807/45/17 (провадження №11-927апп18) зробила висновок, що визначення походження за національністю має здійснюватись за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

За змістом статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Відповідно до ст.269 ЦК особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно.

Частиною 3 ст.270 ЦК встановлено, що перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним.

Відповідно до ст.271 ЦК зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Відповідно до ст.275 ЦК фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Відповідно до ст.276 ЦК орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.

Відповідно до ст. 300 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на індивідуальність, має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Наведений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про національні меншини в Україні», громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність; примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Статтями 1,3 Закону України «Про національні меншини в Україні» передбачено, що Україна гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної самосвідомості й самовиявлення.

Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах.

При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід`ємною частиною загальновизнаних прав людини.

До національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про національні меншини в Україні`відносини, які виникають з приводу реалізації громадянами України прав і свобод, пов`язаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України.

У ст. 2 Закону України від 01 липня 2010 року № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану.

Національне законодавство України не містить порядку внесення відомостей про національність в актові записи про народження особи.

Суд погоджується з доводами позивачки про наявність порушеного права, яке підлягає судовому захисту.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд приходить до висновку, що у позовних вимогах в частині зобов`язання Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області видати довідку про належність до національної меншини необхідно відмовити, оскільки видача такої довідки національним законодавством не передбачена.

На підставі викладеного, керуючись ст.8, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,ст.ст. 11, 35 Конституції України,ст.ст. 16, 269, 270, 271, 275, 276, 300 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 4, 11 ЗУ «Про національні меншини в Україні ст. ст. 1, 3, 4, 15, 37, 57-62, 79-88, 212-215, 338 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області- задовольнити частково.

Визнати належність ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Харків, Харківської області, РНОКПП НОМЕР_7 , до національної меншини в Україні - німців за етнічним походженням.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 10.10.2019.

Суддя: І.В. Семіряд