ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа № 201/1293/18
Провадження № 2-о/201/24/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2019 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Кісельовій В.В.,

представника заінтересованої особи Прусенко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство юстиції України, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт, який має юридичне значення про те, що справа про адміністративне правопорушення № 3-1920/10, закрита постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2010р. до теперішнього часу є незавершеною.

У своїй заяві заявник посилається на те, що постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.09.2010р. по справі № 33-1085/10 від 08.08.2010р. була закрита справа Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська про адміністративне правопорушення № 3-1920/10 стосовно ОСОБА_1 Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.09.2011р. по справі № 4-1453/11 була встановлена незаконність затримання заявника 29.07.2010р. Також в той же день постановою по даній справі суд повідомив прокуратуру області про позбавлення заявника свободи, та осіб, які скоїли серію інших злочинів у справі № 3-0003/10. До цього часу заявнику не принесені вибачення за порушення його прав офіційними особами. До цього часу не відшкодовано моральну та матеріальну шкоди, спричинені заявнику при розгляді справи № 3-0003/10, незважаючи на чисельні вимоги заявника про це. До цього часу не спростовані офіційні та одночасно завідомо неправдиві дані, які містяться в матеріалах справи № 3-1920/10, зокрема про те, що заявник є непрацюючим (постанова від 23.07.2009р. та протокол судового засідання від того ж числа). Крім того, до цього часу не відновлені пенсійні права заявника, порушені при розгляді справи № 3-1920/10, зокрема, у вигляді невизнання органами ПФУ рішень судів. Незаконне позбавлення заявника свободи, яке відбулось в рамках справи № 3-1920/10 та інші порушення прав, свобод, включаючи внесення в постанову суду від 29.07.2010р. тих же завідомо неправдивих даних, що було повторенням тих же порушень, що й по справі № 3-0003/10 того ж суду. Таким чином, як стверджує заявник, реституція, компенсація, реабілітація, сатисфакція та гарантія не повторення здійсненого в рамках справи № 3-0003/10 відсутні, що у відповідності до ст.ст. 1, 2, 7, 12 та 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» свідчить, на думку заявника, про незавершення справи № 3-1920/10 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2010р. про вчинення адміністративного правопорушення заявником.

ОСОБА_1 в судовому засіданні подану ним заяву підтримав та просив суд її задовольнити, з підстав, викладених в ній.

Представник заінтересованої особи Міністерства юстиції України в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечував, просив відмовити у задоволенні її вимог. Крім того зазначив, що Міністерство юстиції України є неналежною заінтересованою особою по даній справі.

Представник заінтересованої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надала до суду письмові пояснення, відповідно до яких повідомила суду, що ГУ ПФУ в Дніпропетровській області не наділене повноваженням на встановлення фактів, що мають юридичне значення. Справу просила розглянути за її відсутності.

Суд, вислухавши думку учасників справи, розглянувши подані заявником матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р., яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 76 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2010р. було закрито провадження у справі № 3-1920/10 про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 Справу було закрито за реабілітуючих підстав.

В розпорядження суду не надано відомостей про те, що на теперішній час відносно заявника проведено комплекс заходів, спрямованих на відновлення його становища, яке існувало до притягнення до відповідальності, а також направлених на відшкодування завданої йому шкоди.

Аналізуючи зазначене, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення суд розглядає в порядку окремого провадження.

За умовами ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суди можуть встановлювати юридичні факти, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення, а встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року №5 зазначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Статтею 68 Конституції України визначено обов`язок кожного громадянина неухильно дотримуватись Конституції України, а також інших законів, не зазіхати на права і свободи інших людей.

До відомостей, що ганьблять особу, слід відносити ті з них, які принижують честь, гідність і ділову репутацію громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі.

Згідно ч. 3 ст. 273 Цивільного кодексу України діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права.

Відповідно до ч. 3, 7 ст. 277 Цивільного кодексу України негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Зазначена норма відповідає нормі ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, якою передбачено, що захист репутації визнається легітимною метою для обмеження реалізації права вільно поширювати інформацію та ідеї.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

В даному випадку заявник висуває вимогу про визнання юридичного факту, який породжує особисто для нього можливість задоволення конкретних прав, а саме: від цього факту залежить не тільки реалізація його нематеріальних потреб, як-то, наприклад, вибачення з боку офіційної влади за необґрунтоване притягнення до адміністративної відповідальності із утриманням в місцях обмеження свободи, але й можливість поновлення його потреб, пов`язаних із матеріальними благами, зокрема, щодо відшкодування спричиненої йому шкоди грошовими коштами.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р.).

Отже, за відсутністю спеціальної процедури визнання порушень прав заявника, пов`язаних із наслідками закриття адміністративної справи відносно нього, слід керуватися загальними нормами цивільного процесу, зокрема тими, які регулюють встановлення фактів, що мають юридичне значення, адже невиконання уповноваженими органами приписів закону стосовно дій, пов`язаних із закриттям таких справ, може тягнути за собою цілу низку порушень цивільних справ для незаконно притягнутих осіб.

Так, відповідно до «Основних принципів та керівних положень, що стосуються права на правовий захист і відшкодування шкоди для жертв грубих порушень міжнародних норм в області прав людини і серйозних порушень міжнародного гуманітарного права», прийнятих резолюцією 60/147 Генеральної Асамблеї від 16 грудня 2005 передбачено такі форми репарації: реституцію, компенсацію, реабілітацію, сатисфакцію і гарантії неповторення.

При реституції слід, по можливості, відновити первісне положення жертви, що існувало до вчинення грубих порушень міжнародних норм в галузі прав людини або серйозних порушень міжнародного гуманітарного права. Реституція включає в себе відповідно: відновлення свободи, користування правами людини, документів, що засвідчують особу, сімейного життя і громадянства, повернення на колишнє місце проживання, поновлення на роботі і повернення майна.

Компенсацію слід надавати за будь-який збиток, що піддається економічній оцінці, в установленому порядку і пропорційно серйозності порушення і обставинам кожного випадку, що є результатом грубих порушень міжнародних норм в області прав людини і серйозних порушень міжнародного гуманітарного права, включаючи:

а) фізичну або психічну шкоду;

b) упущені можливості, в тому числі в галузі працевлаштування, освіти та отримання соціальних пільг;

с) матеріальну шкоду і упущену вигоду, у тому числі втрату можливості заробітку;

d) моральну шкоду;

е) витрати на правову або експертну допомогу, ліки та медичне обслуговування, а також на послуги психологічних і соціальних служб.

Реабілітація повинна включати в себе надання медичної та психологічної допомоги, а також юридичних та соціальних послуг.

Сатисфакція повинна включати, коли це можливо, будь-яке або все з нижченаведеного:

а) ефективні заходи, спрямовані на припинення триваючих порушень;

b) перевірку фактів і повне і публічне оприлюднення правди за умови, що таке оприлюднення не заподіє додаткового збитку або не поставить під загрозу безпеку та інтереси жертв, їхніх родичів, свідків або осіб, які здійснювали втручання з метою надання допомоги жертвам або запобігання подальших порушень;

с) пошук місцезнаходження зниклих осіб, встановлення особистості викрадених дітей, а також упізнання тіл убитих і надання допомоги у поверненні, упізнанні і перепохованні тіл відповідно з вираженим або передбачуваним побажанням жертв або культурними традиціями сімей та громад;

d) офіційну заяву чи судове рішення про відновлення гідності, репутації та прав жертви та осіб, тісно пов`язаних з жертвою;

е) принесення публічних вибачень, у тому числі визнання фактів і відповідальності;

f) судові та адміністративні санкції щодо осіб, які несуть відповідальність за порушення;

g) поминання і віддання належного пам`яті жертв;

h) включення точної інформації про вчинені порушення в навчальні програми з міжнародним нормам у галузі прав людини і міжнародного гуманітарного права і в навчальні посібники всіх рівнів.

Зважаючи на викладене, суд керується вимогами статей 263 - 265 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

В даному випадку, з метою додержання зазначених вимог закону, з`ясуванню підлягає, чи отримав заявник повне відновлення його прав, порушених внаслідок необґрунтованого притягнення до адміністративної відповідальності у відповідність до вищенаведеного, або проведення цих процедур триває до теперішнього часу.

Це випливає із вимог ст. 296 КУпАП щодо наслідків скасування постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення, якою встановлено такі правила:

Скасування постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення тягне за собою повернення стягнених грошових сум, оплатно вилучених і конфіскованих предметів, а також скасування інших обмежень, зв`язаних з цією постановою. У разі неможливості повернення предмета повертається його вартість.

Відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконним накладенням адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту або виправних робіт, провадиться в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Наданими доказами факт повного відновлення прав заявника, порушених внаслідок необґрунтованого притягнення до адміністративної відповідальності, на теперішній час не підтверджено. Відтак, слід визнати, що заява про встановлення цього юридичного факту, що має значення для заявника, підлягає задоволенню.

Окремо суд звертає увагу на те, що заяву про встановлення факту в даній справі викладено заявником на російській мов. З цього приводу суд керується статтею 12 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», якою встановлено, що судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. У судах, поряд з державною, можуть використовуватися регіональні мови або мови меншин відповідно до Закону України "Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин" в порядку, встановленому процесуальним законом.

Статтею 14 Закону України «Про засади державної мовної політики», із змінами, внесеними станом на 13.04.2012р., визначено, що судочинство в Україні у цивільних, господарських, адміністративних і кримінальних справах здійснюється державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, за згодою сторін суди можуть здійснювати провадження цією регіональною мовою (мовами). Сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову…

Враховуючи, що заінтересована особа, як сторона по справі не висловлювала незгоду із викладенням заяви на російській мові, судом прийнято до розгляду цей документ в редакції, поданій заявником.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 4, 265, 268, 273, 315, 319, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство юстиції України, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - задовольнити.

Встановити факт, який має юридичне значення про те, що справа про адміністративне правопорушення № 3-1920/10, закрита постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2010р. до теперішнього часу є незавершеною.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30 діб до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне текст рішення виготовлено - 19 вересня 2019 року.

Суддя С.С. Федоріщев