Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 296/9936/16-ц

провадження № 61-29804св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 червня 2017 року у складі судді Ул`яновської О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів Поліщук Н. В., Білич І. М., Болотова Є. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 20 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2321/1006/88-098, відповідно до умов якого позичальнику надані кредитні кошти у сумі 25 000 доларів США строком до 19 жовтня 2016 року зі сплатою відсотків у розмірі 14,9 % річних.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними договорами, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» є новим кредитором ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли на підставі кредитного договору № 2321/1006/88-098.

Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором від 15 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» відступило свої права кредитора на користь ПАТ «Альфа-Банк».

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, станом на 02 березня 2015 року утворилась заборгованість, зокрема за кредитом у розмірі 15 361,27 доларів США (в еквіваленті - 412 574,75 грн), за відсотками - 628,73 доларів США (в еквіваленті - 16 886,58 грн), пеня - 81,16 доларів США (в еквіваленті - 2 179,80 грн).

З урахуванням викладеного, банк просив суд стягнути з відповідача заборгованість у вказаному розмірі та судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року, позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку 431 641,13 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь ПАТ «Альфа-Банк».

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувсядо суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами не враховано, що відповідно до вимог частини третьої статті 512 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не може бути змінено кредитора у зобов`язанні, якщо це встановлено договором або законом. Договори купівлі-продажу від 25 травня та 15 червня 2012 року права вимоги за кредитним договором згідно з вимогами частини першої та другої статті 228 ЦК України є нікчемними правочинами, які порушують публічний порядок, оскільки, як позивач так і його контрагенти ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Сведбанк» ліцензії на надання фінансових послуг з факторингу не мають, а вказані договори за соєю правовою природою є договорами факторингу.

У травні 2018 року від ПАТ «Альфа-Банк» на адресу суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому банк вказував, що договори купівлі-продажу від 25 травня та 15 червня 2012 року права вимоги за кредитним договором не є договорами факторингу, а є договорами купівлі-продажу. А тому, просив суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що усуді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що 20 жовтня 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2321/1006/88-098, відповідно до умов якого позичальнику надані кредитні кошти у сумі 25 000 доларів США строком до 19 жовтня 2016 року зі сплатою відсотків у розмірі 14,9 % річних.

Додатковою угодою № 1 від 15 березня 2007 року сторони змінили умови кредитування в частині суми кредиту, відсотків за його користування, строків та порядку погашення.

03 грудня 2009 року сторони уклали договір про внесення змін та доповнень № 2, згідно з яким кредитний договір викладено у новій редакції. Відповідно до цієї редакції договору позичальнику надані кредитні кошти у сумі 30 168 доларів США строком до 16 жовтня 2016 року, та сплатою відсотків у розмірі 13,9% річних з можливістю їх зміни.

Згідно з пунктом 11.5 цього договору передбачено право банку переводити свої права та обов`язки третій особі без згоди позичальника (а.с. 13).

Цього ж дня між вказаними сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень № 3, відповідно до якого встановлено, що банк має право надати позичальнику грошові кошти у розмірі 31 168 доларів США строком до 19 жовтня 2019 року, а також встановлено розмір щомісячного платежу (а.с. 14).

Додатковою угодою № 3 від 15 грудня 2010 року встановлено, що у зв`язку із виконанням позичальником своїх зобов`язань щодо страхування предмету іпотеки розмір процентів становитиме 13,9 % річних із можливістю їх зміни.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними договорами, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» є новим кредитором ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли на підставі кредитного договору № 2321/1006/88-098.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» » укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними договорами, відповідно до умов якого ПАТ «Альфа-Банк» є новим кредитором ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли на підставі вказаного кредитного договору.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, станом на 02 березня 2015 року утворилась заборгованість, зокрема за кредитом у розмірі 15 361,27 доларів США, за відсотками - 628,73 доларів США, пеня - 81,16 доларів США.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

У статті 1077 ЦК України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

У постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 Великою Палатою Верховного Суду сформульовано висновок, відповідно до якого договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Разом з тим за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Частиною третьою статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

З урахуванням викладеного судами правильно встановлено, що договори купівлі-продажу від 25 травня та 15 червня 2012 року права вимоги за кредитним договором не є договорами факторингу.

А тому, доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Також доводи касаційної скарги про те, що кредитним договором не передбачено заміну кредитора спростовується змістом кредитного договору в останній його редакції (пункт 11.5) (а.с. 13).

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично зводяться до незгоди з висновками судів про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи та оцінювати докази.

При цьому суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, правильно встановили фактичні обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Вони стосуються як власного тлумачення заявником норм матеріального права, так і переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, та свідчать лише про незгоду заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен арґумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки відсутні підстави для їх скасування.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний