ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 вересня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3659/19

Головуючий у першій інстанції - Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/937/19

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області, Державна казначейська служба України,

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

місце ухвалення рішення суду - м. Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 17 травня 2019 року.

У С Т А Н О В И В :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Департаменту ДВС МЮУ, ГТУЮ у Чернігівській області та ДКСУ, в якому просив стягнути на його користь у відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України 100 000 грн шляхом безспірного списання коштів ДКСУ з єдиного казначейського рахунку України.

У мотивування заявлених вимог зазначив, що національними судами у 2017-2019 роках розглядались його адміністративні позови у справах № 825/1569/17 та № 620/4269/18 до Департаменту ДВС, а також у справі № 751/5597/18 до ГТУЮ у зв`язку із системними порушеннями державними установами Конституції України і законів України «Про виконавче провадження» та «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». У вказаних справах було визнано протиправною бездіяльність та дії відповідачів, скасовані відповідні прийняті постанови про закінчення виконавчого провадження через порушення положень ЗУ «Про виконавче провадження». Указує, що тривале, понад декількох років, невиконання ухвалених на його користь судових рішень призвело до моральних страждань, а саме, значного погіршення його стану здоров`я, втрати звичайного способу життя у зв`язку з необхідністю вивчення нормативно-правових актів, поїздками до суду та відповідачів, збирання документів, необхідних для захисту його порушених прав у суді. Такі моральні страждання оцінює в 100 000 грн.

Рішенням від 17 травня 2019 року Деснянський районний суд м. Чернігова позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково. Стягнув на користь позивача за рахунок Державного бюджету України у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн шляхом безспірного списання ДКСУ коштів з єдиного казначейського рахунку. В іншій частині позову відмовив.

В апеляційній скарзі ДКСУ, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції при вирішенні питання про відшкодування шкоди не врахував роз`яснень п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року та не з`ясував, чи дійсно позивачеві заподіяно страждання (фізичні, душевні або психічні) та в чому конкретно вони полягали; також не дослідив характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо).

Представник ДКСУ зазначає, що у оскаржуваному рішенні відсутні посилання на стан здоров`я позивача, його тяжкість, чи зазнавав він вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, чи був потрібен позивачу час на зусилля, необхідний для відновлення попереднього стану.

Указує, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди повинні враховуватися вимоги розумності і справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб і не повинно призводити до збагачення потерпілої особи за рахунок держави. Зважаючи, що загальна сума коштів, виплачених ОСОБА_1 за рішенням суду, складає 10 000 грн, вважає, що стягнута рішенням суду сума завданої позивачу моральної шкоди у розмірі 50 000 грн є необґрунтованою та завищеною.

У наданому на наведену вище апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 , вважаючи її доводи безпідставними, просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін. Позивач указує на свідоме і відверте ігнорування ДКСУ положень Конституції України, законів України, відмову врахувати правові позиції і судову практику Верховного Суду, ЄСПЛ та судів України, свавільне тлумачення положень законодавства України, що не входить до компетенції посадових осіб, подання завідомо неправдивих відомостей.

Вважає безпідставними твердження скаржника на відсутність належних доказів щодо його стану здоров`я, зазначаючи, що матеріали справи містять всі необхідні письмові документи на підтвердження доводів позову.

Наголошує на тому, що відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Вказана ДКСУ сума 10 000 грн, начебто виплачена за рішенням суду, є помилковою і такою, що не відноситься до обставин даної справи.

В апеляційній скарзі Департамент ДВС МЮУ, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати судове рішення і ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволення позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що державною установою під час виконання судового рішення були повністю дотримані положення Конституції України та вимоги ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідач посилається на те, що листом від 13 вересня 2018 року ДКСУ повідомила виконавчий орган про виконання рішення суду. Так, згідно з рішенням про виплату компенсації від 06 вересня 2018 року № 42 ДКСУ була нарахована ОСОБА_1 компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування у розмірі 87,12 грн. Тому, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження», була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження.

Зазначає, що у подальшому, а саме, 30 травня 2019 року, зважаючи на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2019 року, яким було скасовано постанову від 24 жовтня 2018 року про закінчення виконавчого провадження, державним виконавцем було відновлено виконавче провадження № 55509964, що свідчить про те, що виконавчим органом та ДКСУ було здійснено всіх можливих заходів для виконання судового рішення.

Наголошує на тому, що, беручи до уваги приписи ст. 11 ЗУ «Про державну виконавчу службу, ст.ст. 22, 23, 1173, 1174 ЦК України, у матеріалах справи відсутні докази завдання позивачу Департаментом ДВС МЮУ моральної шкоди. Жодних доказів, якими підтверджено наявність моральної шкоди, збитків та причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача, судом першої інстанції у своєму рішенні не зазначено. З оскаржуваного рішення також не вбачається, яким чином районний суд дійшов висновку саме про факт заподіяння шкоди, а тим більше про її розмір.

Апеляційна скарга містить посилання на порушення судом вимог ч. 3 ст. 263 ЦПК України, оскільки вказана цивільна справа була розглянута в порядку спрощеного провадження, а заявлене представником ГТУЮ у Чернігівській області клопотання про розгляд справи за участю сторін було залишено судом поза увагою. Згідно із практикою ЄСПЛ право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом, отже, беручи до уваги таку категорію справ, як відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції повинен був розглядати справу за участю сторін.

Доводи відзиву ОСОБА_1 на дану апеляційну скаргу є аналогічними з доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу ДКСУ. Крім цього, позивач наголошує, що скаржник свідомо не вказує на численні судові рішення, в яких встановлено протиправними дії посадових осіб ДВС України і які вказані у описовій частині оскаржуваного рішення, проте посилається на несплату позивачеві 87,12 грн, як на підставу для задоволення позову.

Звертає увагу, що ЄСПЛ у своєму рішенні від 20 вересня 2005 року у справі «Гавриленко проти України» визначив, що та обставина, що рішення, винесені на користь заявника, в подальшому були виконані, не позбавляє заявника статусу жертви з огляду на період, протягом якого рішення, винесені на користь заявника, залишались невиконаними.

Іншими учасниками справи відзив на подані апеляційні скарги у встановлений строк не подавались.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції констатував наявність підтвердженого належними доказами причинного зв`язку протиправних дій Департаменту ДВС МЮУ та ГТУЮ у Чернігівській області відносно позивача, що призвело до тривалого невиконання рішень судів, ухвалених на його користь, яке спричинило моральну шкоду останньому. Суд указав, що моральні страждання полягали у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків із оточуючими людьми, втраті звичайного способу життя, погіршенні стану здоров`я.

Виходячи з глибини таких страждань, засад розумності, справедливості та виваженості, районний суд дійшов висновку, що достатньою компенсацією відшкодування моральної шкоди буде стягнення на користь позивача 50 000 грн.

Судове рішення в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 не оскаржується, тому, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Суд апеляційної інстанції погоджується з прийнятим висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2017 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії ДКСУ щодо невиконання вимог ст. 5 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» про нарахування компенсації за несвоєчасне виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 квітня 2016 року та постанови Апеляційного суду Чернігівської області від 23 травня 2016 року по цивільній справі № 750/1705/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської ОДА, ДКУ про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, зобов`язання вчинити дії. Зобов`язано ДКСУ, відповідно до ст. 5 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», провести нарахування і забезпечити виплату компенсації в розмірі трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 квітня 2016 року та постанови Апеляційного суду Чернігівської області від 23 травня 2016 року по цивільній справі № 750/1705/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської ОДА, ДКУ про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, зобов`язання вчинити дії.

На виконання зазначеної постанови Чернігівським окружним адміністративним судом 30 червня 2017 року був виданий виконавчий лист № 825/370/17, який ОСОБА_1 направив на примусове виконання та отримав повідомлення від 28 липня 2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання з підстав невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження».

04 вересня 2017 року Чернігівським окружним адміністративним судом повторно видано виконавчий лист № 825/370/17 з урахуванням ухвали суду від 14 серпня 2017 року, якою було приведено виконавчий документ у відповідність до вимог ЗУ «Про виконавче провадження».

06 вересня 2017 року ОСОБА_1 надіслав виконавчий лист на виконання та 04 жовтня 2017 року отримав повідомлення від 26 вересня 2017 року про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання з підстав несплати авансового внеску.

Зазначені вище обставини встановлені у постанові Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року та не оспорюються сторонами (а.с. 13-16).

Указаною постановою від 14 листопада 2017 року Чернігівський окружний адміністративний суд частково задовольнив позов ОСОБА_1 до МЮУ, Департаменту ДВС МЮУ про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії. Визнав протиправною бездіяльність Департаменту ДВС МЮУ в частині порушення строку надсилання повідомлення про повернення виконавчого документа від 26 вересня 2017 року, передбаченого ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження». У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Постановою Верховного Суду від 08 травня 2018 року по справі № 825/370/17 постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 березня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2017 року змінено в частині мотивів задоволення позову.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ 11 січня 2018 року відкрито виконавче провадження № 55509964 за виконавчим листом № 825/370/17 від 04 вересня 2017 року, виданим Чернігівським окружним адміністративним судом.

02 квітня 2018 року в ході виконавчого провадження відповідачем прийнято постанову про накладення штрафу на боржника у розмірі 5100 гривень за невиконання судового рішення, а 06 липня 2018 року направлено вимогу державного виконавця.

Позивач 19 грудня 2017 року, 26 вересня 2018 року та 22 листопада 2018 року звертався до відповідача з різними заявами, в яких одночасно просив змінити спосіб перерахування коштів, але відповіді не отримав.

Старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ 24 жовтня 2018 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням виконавчого листа від 04 вересня 2017 року у справі № 825/370/17. Зокрема, даною постановою встановлено: «Вимоги виконавчого документа виконані повністю, а саме нараховано компенсацію в розмірі трьох відсотків річних та забезпечено заходи щодо виплати».

Рішенням від 25 січня 2019 року Чернігівський окружний адміністративний суд частково задовольнив позов ОСОБА_1 до Департаменту ДВС МЮУ про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії. Визнав протиправними дії Департаменту ДВС МЮУ щодо винесення 24 жовтня 2018 року постанови про закінчення виконавчого провадження № 55509964 по виконанню виконавчого листа № 825/370/17, виданого Чернігівським окружним адміністративним судом 04 вересня 2017 року. Скасував постанову Департаменту ДВС МЮУ від 24 жовтня 2018 року про закінчення виконавчого провадження № 55509964 по виконанню виконавчого листа № 825/370/17, виданого Чернігівським окружним адміністративним судом 04 вересня 2017 року. Визнав протиправними дії Департаменту ДВС МЮУ щодо не надсилання постанови від 24 жовтня 2018 року про закінчення виконавчого провадження № 55509964 по виконанню виконавчого листа № 825/370/17, виданого Чернігівським окружним адміністративним судом 04 вересня 2017 року (а.с. 22-29).

Зазначене судове рішення Департаментом ДВС ігнорується, на час розгляду справи судом першої інстанції постанова про відновлення виконавчого провадження не винесена.

У своєму рішенні від 30 серпня 2018 року Новозаводський районний суд у справі № 751/5597/18 встановив, що 12 серпня 2016 року Київським апеляційним адміністративним судом був виданий виконавчий лист № 751/4349/16-а про зобов`язання ГУ ПФУ в Чернігівській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок раніше призначеної пенсії з урахуванням грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань, індексації та одноразової грошової допомоги при звільненні, отриманих протягом останніх 24 місяців підряд перед місяцем звільнення з військової служби на підставі наданої довідки та провести відповідні виплати з врахуванням раніше виплачених сум, починаючи з 12 квітня 2015 року (а.с. 30-33).

17 серпня 2016 року державним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 51979480.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2018 року визнано протиправною бездіяльність ГТУЮ у Чернігівській області щодо невжиття заходів до ГУ ПФУ в Чернігівській області на виконання постанови Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 червня 2016 року і виконавчого листа № 751/4349/16-а виконавчого провадження № 51979480.

В ході проведених виконавчих дій 23 травня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про накладення на боржника штрафу в розмірі 5100 грн за невиконання рішення суду без поважних причин.

Також, 08 червня 2018 року на адресу ГУ ПФУ в Чернігівській області направлено вимогу про необхідність негайного виконання рішення в повному обсязі у зв`язку з невиконанням рішення суду, що набрало законної сили.

02 липня 2018 року за невиконання рішення суду без поважних причин у виконавчому провадженні № 51979480 державним виконавцем була винесена постанова про накладення штрафу на боржника в розмірі 10 200 грн.

Крім того, 17 липня 2018 року до Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області направлено повідомлення про вчинення посадовими особами ГТУЮ у Чернігівській області кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачено ст. 382 КК України.

23 липня 2018 року старшим державним виконавцем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження № 51979480 на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження». Підставою для закінчення виконавчого провадження стало те, що рішення суду від 28 липня 2016 року, на підставі якого було видано виконавчий лист № 751/4349/16-а, неможливо виконати без участі боржника.

Зазначеним вище рішенням від 30 серпня 2018 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2018 року, Новозаводський районний суд м. Чернігова частково задовольнив позов ОСОБА_1 та визнав протиправною і скасував постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Чернігівській області Бури М.В. про закінчення виконавчого провадження № 51979480 від 23 липня 2018 року (а.с. 30-33).

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Чернігівській області від 03 жовтня 2018 року відновлено виконання виконавчого листа № 751/4349/16-а, виданого 12 серпня 2016 року (а.с. 37).

На час розгляду даної цивільної справи відповідачем ГТУЮ у Чернігівській області приписи постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2018 року в частині виконання судового рішення і виконавчого листа № 751/4349/16-а не виконуються. В рамках даного виконавчого провадження державний виконавець не звертався до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Звернувшись з позовом про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 зазначав, що моральні страждання заподіяні йому бездіяльністю державних органів - Департаменту ДВС МЮУ та ГТУЮ у Чернігівській області, а саме, тривалим невиконанням з їх боку ухвалених на його користь судових рішень.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ст. 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

За змістом ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

За ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Право на справедливий суд, гарантоване особі у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40). У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v .Ukraine), N1811/06, від 19 лютого 2009 року).

У пунктах 35, 38, 82 справи «Бурмич та інші проти України» Європейський суд вказує на справу «Бурдов проти Росії» (№2), в якій зокрема вказано: «У випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу».

Практика Європейського суду з прав людини визнає неотримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»).

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio!». Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Як наголосив Європейський суд з прав людини у рішенні, ухваленому 7 травня 2002 року у справі «Бурдов проти Росії», для держави є неприпустимим виправдання неможливості виконання судового рішення відсутністю належного фінансування.

У справі KECHKO v. UKRAINE, № 63134/00, § 26, ЄСПЛ, від 08 листопада 2005 року Європейський суд з прав людини зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст.ст. 1173, 1174 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України, ст.ст. 1173, 1174 ЦК України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень незалежно від вини цих органів чи посадових осіб.

Норми завзначених статей є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за дії, бездіяльність органів державної влади наявність вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених ЗУ «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання встановлені ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Статтею 2 вказаного Закону встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 3 Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Згідно з п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою КМУ від 15 квітня 2015 року № 215, ДКСУ (Казначейство) реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (п.п. 3 п. 4 цього Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою КМУ від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів; боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання.

Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п. 3 Порядку).

З огляду на викладені норми чинного законодавства, саме на ДКСУ та її територіальні органи покладено обов`язок виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджетів шляхом їх безспірного списання, і відсутність коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання органом державної влади своїх зобов`язань.

За таких обставин, навіть за відсутності бездіяльності ДКСУ щодо виконання рішень суду, ухвалених на користь ОСОБА_1 , наявні підстави для стягнення з держави, як гаранта виконання судових рішень та виконавчих документів, заподіяної позивачу тривалим невиконанням судових рішень моральної шкоди.

Статтею 1173 ЦК України передбачено відшкодування саме державою шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю органу державної влади.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. А суд має самостійно встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який є підставою для стягнення шкоди, оцінивши надані сторонами докази. Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Ураховуючи вищевикладене та виходячи з аналізу численної практики Європейського суду з прав людини, позицій Верховного Суду, положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та національного законодавства, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок районного суду про необхідність стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України саме через ДКСУ, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку, оскільки така шкода є наслідком тривалого невиконання державою рішення суду та не пов`язано з неправомірними діями ДКСУ як юридичної особи у відповідних правовідносинах.

Отже, встановивши, що виконання зазначених у позові судових рішень було гарантовано державою, однак через бездіяльність державних органів виконання рішення суду у справі № 825/1569/17 триває понад 2 роки, у справі № 620/4269/18 - понад 2 роки, а у справі № 751/5597/18 - майже 3 роки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав та необхідності стягнення на користь позивача морального відшкодування з Державного бюджету України через ДКСУ шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів визначено відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначення розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Обґрунтовуючи наявність підстав для задоволення заявлених вимог, ОСОБА_1 у своєму позові посилався на ті обставини, що у зв`язку з тривалим невиконанням судових рішень, що були ухвалені на його користь, та протиправними діями відповідачів йому спричинено моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, значному погіршенні його стану здоров`я, втраті звичайного способу життя у зв`язку з необхідністю вивчення нормативно-правових актів, поїздками до суду та відповідачів, збирання документів, необхідних для захисту його порушених прав у суді.

Зазначене підтверджується матеріалами справи, з яких вбачається тривале невиконання рішень судів, ухвалених на користь позивача. Крім цього, за матеріалами справи ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 3 групи (а.с. 60), його захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при випробуванні ядерної зброї, у зв`язку з чим протипоказані психоемоційні перевантаження (а.с. 39). Згідно з довідками лікарні № 4 Чернігівської міської ради ОСОБА_1 . знаходився на лікуванні у неврологічному відділенні з 29 травня по 07 червня 2017 року та з 22 жовтня по 03 листопада 2018 року з діагнозом: «ЦВХ при церебросклерозі, гіпертонічній хворобі ІІ ступеня. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ступеня у формі вираженої вегето-судинної дисфункції (а.с. 40, 41).

Оскільки було порушено право позивача на належне та своєчасне виконання судових рішень, ОСОБА_1 , на думку апеляційного суду, зазнав душевних страждань, двічі у період 2017-2018 років перебував на лікуванні у неврологічному відділенні медичного закладу, був змушений неодноразово звертатись до суду для відновлення своїх прав, що є підставою для стягнення на його користь моральної шкоди.

У зв`язку з викладеним, є необґрунтованими доводи апеляційних скарг про відсутність доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди. Колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції з урахуванням вимог розумності та справедливості і підстав для його зменшення не вбачає.

При цьому, є слушними доводи відзиву відповідача про те, що, указуючи на недоведення факту заподіяння позивачу моральної шкоди, Департамент ДВС МЮУ жодним чином не спростував наявність численних судових рішень, якими встановлена неправомірність дій цієї установи в ході виконання судових рішень, з невиконанням яких ОСОБА_1 пов`язує моральні страждання. З огляду на це апеляційний суд вважає безпідставними твердження Департаменту ДВС МЮУ про те, що виконавцями було вжито всіх можливих заходів щодо виконання рішень суду і жодної моральної шкоди позивачу не спричинено.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги Департаменту ДВС МЮУ про те, що дана цивільна справа повинна була розглядатись не в порядку спрощеного позовного провадження, а за участю сторін, з огляду на таке.

У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи (п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України).

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ураховуючи, що предметом позову є стягнення грошової суми (моральної шкоди), розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, спірні правовідносини не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, та зважаючи на предмет доказування, дана справа не відноситься до тих, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів для перевірки доводів, викладених у позовній заяві.

За таких обставин, районний суд дійшов правильного висновку про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, про що зазначив в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла до переконання, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 Доводи апеляційних скарг цього висновку суду не спростовують і не дають підстави для скасування судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 12 вересня 2019 року.

Головуюча: Судді: