ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8310/19 Справа № 179/722/19 Суддя у 1-й інстанції - Кошля А. О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила: стягнути з останнього на її користь грошову суму в розмірі 97 126,07 грн., в тому числі: проценти за користування сумою позики за період з 01 листопада 2014 року по 31 березня 2019 року включно в розмірі 56 897,86 грн.; інфляційні витрати за період грудень 2015 року по березень 2019 року включно в розмірі 33 213, 80 грн.; 3 % річних за період 01 січня 2016 року по 17 квітня 2019 року включно в розмірі 7014,41 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 . мотивовані тим, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 суму основного боргу за договором позики, інфляційні витрати, три проценти річних відсотків та суму судового збору. Вказаним рішенням встановлено, що 10 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір позики у вигляді розписки, згідно якої ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_3 у строк до 30 жовтня 2014 року взяті у нього в борг грошові кошти в розмірі 71 000 грн. Сума позики того ж дня була передана відповідачу. У встановлений договором позики строк сума позики повернута не була. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 після смерті якого відкрилася спадщина, єдиним спадкоємцем стала ОСОБА_1 . З урахуванням викладеного, з посиланням на ст. 82 ЦПК України позивач просить стягнути з відповідача заборгованість.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що з долученої до матеріалів справи розписки неможливо визначити хто виступав позикодавцем, констатація факту того, що позикодавцем виступав саме ОСОБА_3 , що відображено в цивільній справі 175/5246/15 судом не береться до уваги в силу вимог ч. 2 ст. 76 ЦПК України, оскільки такі обставини як, хто є позикодавцем відповідно до норм ЦК України повинні підтверджуватись договором позики. Такого договору позивачем не надано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив приписи ст. 82 ЦПК щодо звільнення від доказування обставин, які встановлені судовим рішенням по іншій справі, у якій брали участь ті самі особи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2019 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що з долученої до матеріалів справи розписки неможливо визначити хто виступав позикодавцем, констатація факту того, що позикодавцем виступав саме ОСОБА_3 , що відображено в цивільній справі 175/5246/15 судом не береться до уваги в силу вимог ч. 2 ст. 76 ЦПК України, оскільки такі обставини як, хто є позикодавцем відповідно до норм ЦК України повинні підтверджуватись договором позики, тоді як такого договору позивачем не надано.

З вказаним висновком суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитись не може, так як він суперечить нормам чинного законодавства.

Змінюючи правові підстави відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , - колегія суддів виходить з наступного.

Так, матеріалами справи встановлено, що 10 червня 2014 року ОСОБА_2 отримав за договором позики 71 000,00 грн..

На підтвердження укладання договору позики та його умов ОСОБА_2 написав розписку, в якій зобов`язався повернути суму боргу 30 жовтня 2014 року, однак вказану суму так і не повернув.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 109 624, 08 грн., з яких: сума основного боргу - 71 000,00 грн., три проценти річних - 2485,00 грн., індекс інфляції - 35053,70 грн. та судовий збір 1085,38 грн..

Рішення набрало законної сили 22 березня 2019 року.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З матеріалів справи вбачається, договір позики є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний.

Більш того, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що з розписки неможливо визначити хто виступав позикодавцем, а констатація факту того, що позикодавцем виступав саме ОСОБА_3 , що відображено в цивільній справі 175/5246/15 не береться до уваги, оскільки такі обставини як, хто є позикодавцем відповідно до норм ЦК України повинні підтверджуватись договором позики, - є помилковим та необґрунтованим, оскільки рішенням, яке набрало законної сили встановлено факт отримання відповідачем позики в сумі 71 000,00 грн., тоді як факт укладання вказаного вище договору позики і факт отримання грошових коштів за ним відповідачем спростовано не було, хоча він був повідомлений про розгляд справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 трьох відсотків річних та інфляційних втрат, колегія суддів виходить з того, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2019 року з ОСОБА_2 вже було стягнуто на користь ОСОБА_1 як три проценти річних так і індекс інфляції за вказаною розпискою, а також періоди, які зазначила позивачка до стягнення грошових коштів охоплюються вказаним рішенням суду, а тому колегія суддів виходить з недоведеності вказаних вимог.

При цьому також, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення відсотків за користування позикою, колегія суддів виходить з недоведеності вказаних вимог, оскільки вказана розписка не містить положень щодо сплати відсотків.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог у вказані частині, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав їх недоведеності.

Оскаржуване рішення як таке, що суперечить нормам матеріального та процесуального права підлягає зміні в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2019 року змінити, в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко