ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/638/19 Справа № 175/535/16-ц Головуючий у першій інстанції: Ребров С.О. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Вітько Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_3 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2018 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 16.11.1968 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб. 13.01.1969 року відповідачу була надана земельна ділянка по АДРЕСА_1 у безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності. Спільними коштами та силами сторони побудували будинок та 30.07.1990 року зареєстрували право власності на нього на ім'я відповідача ОСОБА_3, адже земельна ділянка для сім'ї виділялася на його ім'я. 26.10.2000 року шлюб між сторонами було розірвано. З цього часу позивач залишилася проживати в спірному домоволодінні, а колишній чоловік переїхав на постійне проживання до іншого житла. Від сторонніх осіб позивач дізналася, що відповідач має намір продати домоволодіння. При цьому домовленостей про добровільний поділ набутого під час шлюбу майна між сторонами не досягнуто. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 27.06.2018 року про виправлення описки, позовні вимоги задоволено, визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2; визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток представнику ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та представнику ОСОБА_4 - ОСОБА_6, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 16.11.1968 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1, виданого 16.11.1968 року Підгородненською сільською радою Дніпропетровської області (а.с. 5).

13 січня 1969 року відповідачу була надана земельна ділянка по АДРЕСА_1 у безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, що підтверджується копією договору від 13.01.1969 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори, який зареєстровано в реєстрі за №2-613 та зареєстровано в Новомосковському БТІ 30.07.1990 року за №5858-33 (а.с. 102-105).

Вказаний вище факт також підтверджується листом КП Дніпропетровського району "Бюро технічної інвентаризації" №210 від 12.02.2016 року, де зазначено також, що згідно даних архіву власником будинку АДРЕСА_2 є ОСОБА_7 в розмірі 1/1 частки (а.с. 101).

30 липня 1990 року було зареєстровано в Новомосковському БТІ право власності на вказаний вище будинок за номером АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_3 за №5858-33 (а.с. 101).

Згідно копії паспорту позивача серії НОМЕР_2, виданого Дніпропетровським РВУУМВС України в Дніпропетровській області 12.10.1998 року, 26.10.2000 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 28 зворот).

Також, згідно копії паспорту позивача серії НОМЕР_2, вона з 10 грудня 1980 року та по цей час зареєстрована в будинку АДРЕСА_2 (а.с. 28 зворот).

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Виходячи з викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши, що спірний будинок набутий сторонами за спільні кошти під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі, - місцевий суд дійшов правомірного висновку, що домоволодіння АДРЕСА_2 є спільним сумісним майном подружжя і належить обом сторонам в рівних частинах, у зв'язку з цим кожен із сторін має право на 1/2 частину вказаного нерухомого майна.

Посилання апелянта на пропущення позивачем трирічного строку позовної давності не приймається до уваги, виходячи з наступного.

Як вбачається з копії паспорту ОСОБА_4 вона з грудня 1980 року по цей час зареєстрована у спірному домоволодінні по АДРЕСА_2 та фактично проживає в ньому; викладені факти визнані відповідачем.

Твердження апелянта щодо порушення позивачем трирічного строку позовної давності - є недоведеними, адже позивач до цього часу зареєстрована та постійно безперешкодно проживає у спірному будинку.

Апелянтом не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження його доводів, що поділ майна подружжя відбувся у 2000 році при розірванні шлюбу; будь-яких письмових документів з цього приводу сторонами не укладалось, що визнано сторонами у судовому засідання.

Згідно змісту позовної заяви, спір з приводу спірного нерухомого майна у сторін виник за два тижні до написання позовної заяви від 15.02.2016 року, коли відповідач особисто зустрівся з позивачем та запропонував сплатити йому вартість 1/2 частини будинку, яка йому належить. На наступний день позивач дізналась від сусідів, що відповідач має намір продати спірний будинок. Таким чином, суд робить висновок, що про порушення свого права на 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_2 ОСОБА_4 дізналась не раніше 01 лютого 2016 року.

Доказів виникнення між сторонами спору з приводу вказаного вище нерухомого майна раніше - відповідачем не надано, клопотань про витребування відповідних доказів судом не заявлено.

За таких обставин, враховуючи, що із позовом до суду ОСОБА_4 звернулась 15 лютого 2016 року, враховуючи, що про порушення свого права остання дізналась не раніше 01 лютого 2016 року, колегія приходить до висновку, що строк позовної давності позивачем в даному випадку не пропущений.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді