Справа №477/1768/19 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Провадження 22-ц/812/1498/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 вересня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.,

за участі:

представника публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» - Нестриженої С.Б.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області, яка постановлена 15 липня 2019 року, в приміщенні Жовтневого районного суду Миколаївської області під головуванням судді Саукової А.А., у справі за позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку «УКРГАЗБАНК» до ОСОБА_1 , третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «ДЖЕМ», про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

11 липня 2019 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» (далі Банк) подало до Жовтневого районного суду Миколаївської області позовну заяву, у якій виклало свої вимоги до ОСОБА_1 , щодо предмету спору та їх обґрунтування.

Зокрема, Банк зазначав, що 07 серпня 2018 року між ним та ТОВ «Джем», в особі директора ОСОБА_1 , був укладений кредитний договір №919/2018/МОД-МСБ-О на умовах овердрафту, на суму 1 000 000 гривень, під 18% річних, як плата за користування грошима.

Того ж дня, на забезпечення вищевказаного договору, між Банком та ОСОБА_1 , укладено договір поруки, за умовами якого, останній брався відповідати перед позивачем, у разі невиконання позичальником умов договору кредиту.

16 листопада 2018 року, за заявою ОСОБА_1 та взаємної згоди сторін, було збільшено ліміт овердрафту до 6 000 000 гривень.

Посилаючись на вказані обставини та на те, що взяті на себе зобов`язання ТОВ «Джем» не виконані, Банк просить стягнути з відповідача, як поручителя, заборгованість в розмірі 6 780 013 гривень 57 копійок.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду Миколаївської області від 15 липня 2019 року, ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», у зв`язку з порушенням правил юрисдикції, відмовлено у відкритті провадження у справі.

Мотивом цього, суддя називає ту обставину, що договір поруки, за якими позивач просить стягнути заборгованість, укладено на забезпечення кредитного договору між юридичними особами, а за положеннями статті 20 ГПК України, такі спори віднесено до юрисдикції господарських судів.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» просить названу ухвалу скасувати, а позовну заяву, з доданими до неї матеріалами, повернути для продовження розгляду в той же суд, посилаючись на те, що її постановлено з порушенням вимог закону, так як положення ЦПК України не містить заборон щодо розгляду спорів, які виникли між кредитором - юридичною особою та поручителем - фізичною особою.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу суду без змін, із наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження, суддя керувався пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України і пунктом 1 частини 1 статті 20 ГПК України з тих підстав, що справа не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, так як договори поруки з фізичними особами укладено на забезпечення кредитного договору, сторонами якого є юридичні особи, а у цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду 1 інстанції, вважає їх обґрунтованими та законними.

Так, Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 2453-VI) визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону № 2453-VI).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Цивільна юрисдикція це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 15 ЦПК України). Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 108 114 ЦПК України).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК України, постанови № 3 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17; далі КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Оскільки згідно зі статтею 16 ЦПК не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Питання господарської юрисдикції врегульовано ГПК України, зокрема ст. 20.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року, яким чинні Господарський процесуальний кодекс України та Цивільний процесуальний кодекс України викладено у новій редакції, в тому числі і до правил юрисдикції спорів.

За змістом пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємців.

З аналізу наведеного вище пункту вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів такі справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

За змістом частини першої статті 546 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до положень статей 553, 554, 626 ЦК України за договором поруки, який є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем; поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Тобто, договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов`язання.

З матеріалів справи, та виходячи з аналізу змісту та підстав поданого позову вбачається, що ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» у липні 2019 року звернулося у порядку цивільного судочинства до суду з позовом до фізичної особи, яка є поручителем за договорами поруки, що було укладено на виконання основного зобов`язання - кредитного договору №919/2018/МОД-МСБ-О, сторонами якого є юридичні особи: позивач і третя особа ТОВ «ДЖЕМ».

За змістом частини першої статті 546 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до положень статей 553, 554, 626 ЦК України за договором поруки, який є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем; поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Тобто, договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов`язання.

Тобто, між позивачем та відповідачем наявний спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з наведеними вище приписами ГПК України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України (у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають, зокрема, при виконанні правочинів у господарської діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язань, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи.

Тобто, з дати набрання чинності ГПК України у редакції вищенаведеного Закону України господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи (висновок ВП ВС у справі №415/2542/15ц від 13 березня 2018 року).

За такого, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, якщо спір ініційований у суді на підставі процесуальних норм, які діяли до 15 грудня 2017 року, то він підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, у протилежному випадку (після набрання чинності таких змін, тобто після 15 грудня 2017 року), підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду і у своїй постанові від 2 жовтня 2018 року при розгляді справи №910/1733/18, де вона додатково зазначила, що висновок судів, що прийняття господарським судом позову до фізичної особи неминуче порушить права та інтереси цієї особи, зроблено ними без уваги на те, що за статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 ГПК України, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, в тому числі спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, можуть розглядатися за правилами господарського судочинства у відповідності до визначених положень статті 20 ГПК України.

Підстав для відступлення від вищенаведених висновків, з огляду на положення частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», - колегія суддів не вбачає.

За такого суддя вірно, у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження, у зв`язку з тим, що спір, що виник між сторонами не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, враховуючи суб`єктний склад справи, предмет спору, та його ініціювання позивачем, після набрання чинності змінами до ГПК України.

Посилання представника позивача на відсутність обмежень щодо розгляду подібного спору у порядку цивільного судочинства суперечить як змісту положень, викладених у статтях 4, 20, 45 ГПК України, так і наведеним висновкам Великої Палати Верховного Суду.

Інші доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не спростовують обґрунтовані висновки судді, так як ґрунтуються на помилковому тлумаченні процесуального законодавства, а тому не заслуговують на увагу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, так як постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерного банку «УКРГАЗБАНК» залишити без задоволення, а ухвалу судді Жовтневого районного суду Миколаївської області від 15 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П. Лисенко

Судді : О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 20 вересня 2019 року.