Справа №487/7253/18
Провадження №2/487/609/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2019 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Павлової Ж.П., за участі секретаря Ігнатьєва А.О., представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ) ОСОБА_10 про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей,

В С Т А Н О В И В:

31.10.2018 року Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_7 та ОСОБА_2 є батьками дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 ) ОСОБА_10 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 Проживають родиною за адресою: АДРЕСА_1 , де не створені умови для проживання дітей. Мати не слідкує за порядком в квартирі, чим створює антисанітарні умови проживання для дітей. Крім того, мати не слідкує за здоров`ям дітей, веде себе агресивно. Також в позові зазначено про те, що ОСОБА_2 вживає наркотичні засоби, бродяжить, постійно залишає дітей на самоті або на сторонніх осіб. Посилаючи на викладене представник позивача, просив позов задовольнити.

28.11.2018 року в даній справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання.

12.08.2019 року підготовче засідання у справі закрито, а цивільну справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, просили суд відмовити в їх задоволенні, оскільки вони є необґрунтовані, надумані та не відповідають дійсності.

Відповідачі ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 ) ОСОБА_14 в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили.

Вислухавши сторони, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_2 є батьками дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 ) ОСОБА_10 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 5-7).

Згідно акту Служби у справах дітей адміністрації Заводського районну ММР №148 від 09.08.2018 року обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає відповідач ОСОБА_2 разом з дітьми, вбачається, що квартира потребує косметичного ремонту, генерального прибирання.

Відповідно ст. 150 СК України, встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, до яких, серед інших, належить і обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ч. 1 ст. 170 СК України, закріплено загальні положення про відібрання дітей від батьків без позбавлення їх батьківських прав. Так, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-6 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

У відповідності до вказаного положення відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав можливе лише за наявності підстав, передбачених пунктами 2-6 частини першої статті 164 СК України. А саме: батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. А також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року звернув особливу увагу на те, що застосовуючи такий захід, як відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, необхідно виходити з інтересів дитини й враховувати право на повагу до його сімейного життя, проголошене ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Розірвання сімейних зв`язків, а відтак позбавлення дитини її коріння виправдане лише за наявності виняткових обставин - необхідність захисту дитини від небезпеки у випадку реального існування такої.

Відповідно до характеристики за місцем роботи від 14.11.2016 року ОСОБА_2 зарекомендувала себе як відповідальний, трудолюбивий та дисциплінований працівник на посаді техпрацівника.

Згідно листа МОНД №01-208 від 30.01.2017 року ОСОБА_2 знаходиться на обліку у лікаря нарколога з діагнозом Синдром залежності від опіатів. За місцем проживання останньої чисто, затишно, тепло. Діти нагодовані, доглянуті.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 02.04.2019 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_15 .

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

В преамбулі до Конвенції про права дитини, зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні.

Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію.

Крім того, у п. 50 вказаного рішення («Савіни проти України») Європейським судом наголошено, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків, захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням.

Разом з тим, суду не надано будь-яких доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків з виховання дітей (незабезпечення фізичного і духовного розвитку), вживання наркотичних засобів, бродяжництва, або інших обставин, які б зумовлювали необхідність відібрання дітей, суду не представлено.

Жодної з обставин, які передбачають можливість відібрання дитини від матері на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено.

Стосовно відповідачів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_9 ) ОСОБА_14 , то позивачем взагалі не зазначено та не надано доказів про їх належне чи неналежне виховання своїх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 відповідно.

Також, суд вважає, що відібрання дитини від матері не забезпечуватиме інтересів самих дітей та може стати психотравмуючим фактором для дітей, питання щодо належного виховання дітей можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання з матір`ю.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки представником позивача не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 79-81 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради (адреса: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20, ) в інтересах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_1 ), ОСОБА_7 (зареєстроване місце проживання та РНОКПП невідомі), ОСОБА_8 (зареєстроване місце проживання та РНОКПП невідомі), ОСОБА_16 До) ОСОБА_10 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП невідомий) про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дітей відмовити.

Рішення набирає законної сили через 30 днів, якщо не буде подана апеляційна скарга.

Рішення суду може бути оскаржене в 30-денний строк з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 16.09.2019 року.

СУДДЯ: Ж.П. ПАВЛОВА