Справа № 133/1238/17
Провадження № 22-ц/801/1787/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сорока Д. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 рокуСправа № 133/1238/17 м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу №133/1238/17 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Вінницяобленерго» про відшкодування моральної шкоди, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Місто», Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування»

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Вінницяобленерго», поданою адвокатом Обертюх Тетяною Степанівною на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07 червня 2019 року, повний текст якого складено 12 червня 2019 року, ухвалене у складі судді Сороки Д.В.,

встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Вінницяобленерго», ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь завдану моральну шкоду в розмірі 300000 грн та судові витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 15 грудня 2015 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю трактора «Т-150 К», днз. НОМЕР_1 90 НОМЕР_2 з незареєстрованим напівпричепом без номерного знаку, під керуванням ОСОБА_2 та автобусом «ВАЗ А079.24», днз НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_3 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинув чоловік позивача ОСОБА_5 , який був пасажиром автобуса.

На час вчинення цієї дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Вінницяобленерго», якому належить трактор «Т-150-К», днз. НОМЕР_4 . Інший транспортний засіб - автобус «ВАЗ А079.24», днз НОМЕР_3 , належить на праві власності ОСОБА_4 , переданий в оренду ФОП ОСОБА_6 на підставі договору від 08 серпня 2015 року.

Матеріальна шкода, яка полягала у понесених витратах на поховання чоловіка та облаштування пам`ятника їй була відшкодована у сумі 104 000 ПрАТ СК «Арсенал Страхування», в зв`язку з чим у неї відсутні претензії щодо відшкодування матеріальної шкоди.

Загибеллю чоловіка внаслідок ДТП їй була завдана моральна шкода, що виразилася у сильних душевних стражданнях і переживаннях внаслідок втрати близької людини, батька двох дітей, порушився звичний уклад життя, погіршилися зв`язки з оточуючими, вона постійно перебуває у стані стресу, а також змушена витрачати свій час та здоров`я у зв`язку із судовими розглядами.

Зважаючи на вищевказані обставини, глибину, тривалість та інтенсивність перенесених душевних переживань просила стягнути з відповідачів на її користь заподіяну моральну шкоду.

Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 06 лютого 2018 року до участі в справі як співвідповідача залучено ФОП ОСОБА_6 та як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ПрАТ «Страхова компанія «Місто», ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування».

11 жовтня 2018 року позивач збільшила позовні вимоги і просила стягнути з відповідача ПАТ «Вінницяобленерго» моральну шкоду в розмірі 400 000 грн та судові витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн.

Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07 червня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Вінницяобленерго» на користь ОСОБА_1 завдану їй моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.

Стягнуто з ПАТ «Вінницяобленерго» на користь ОСОБА_1 кошти за надання правової допомоги 2000 грн.

Стягнуто з ПАТ «Вінницяобленерго» 3 000 грн судового збору в дохід держави, зарахувавши кошти до спеціального фонду Державного бюджету України.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись нормами ст.ст. 1172, 1187, 1188 ЦК України встановив, що на ПАТ «Вінницяобленерго», як на особу, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом - трактором «Т-150 К», днз. НОМЕР_4 , та з якою ОСОБА_2 перебуває у трудових відносинах, покладено обов`язок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки під час виконання таким працівником трудових обов`язків. З урахуванням глибини страждань позивача, принципу розумності та справедливості визначено розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 200 000 грн.

В апеляційній скарзі АТ «Вінницяобленерго» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції на підтвердження обставин ДТП взяв недопустимий доказ - обвинувальний акт від 15 грудня 2015 року по обвинуваченню водія ОСОБА_2 , тоді як 29 січня 2018 року останньому пред`явлено нове обвинувачення, а тому попередній обвинувальний акт втратив юридичну силу. Інші докази на підтвердження обставин ДТП в матеріалах справи відсутні. Рішення суду про спричинення позивачеві моральної шкоди ґрунтується на припущеннях, доказів погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 не надано. Вина жодної особи вироком суду не встановлена. Позивач отримала страхове відшкодування матеріальних збитків, а обов`язок відшкодування моральної шкоди відповідно до вимог ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страхову компанію. Оскільки позивач не скористалася своїми правами і не звернулася до страховика за виплатою моральної шкоди, її права та інтереси не порушені відповідачем та відсутній предмет спору.

Судом безпідставно стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу, оскільки правову допомогу у справі ОСОБА_1 надавав адвокат ОСОБА_8, тоді як згідно із квитанцією про сплату таких послуг, яка міститься в матеріалах справи, отримувачем платежу є ПП Юридичне агентство «Юкон». Також всупереч вимогам ст. 137 ЦПК України в матеріалах справи відсутній детальний опис робіт (наданих послуг) , виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У строк, встановлений апеляційним судом, від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, поданий адвокатом ОСОБА_8, у якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У відзиві зазначав, що доводи апелянта про пред`явлення ОСОБА_2 нового обвинувачення відповідно до обвинувального акта від 29 січня 2018 року, не спростовують встановлених судом обставин справи щодо заподіяння позивачеві шкоди, завданої смертю чоловіка у ДТП, оскільки пред`явлення нового обвинувачення було здійснено у зв`язку із його розширенням, внаслідок того, що в ході судового розгляду встановлено смерть іншої потерпілої внаслідок ДТП - ОСОБА_9 , при цьому зміна обвинувачення не пов`язана із зміною кваліфікації дій обвинуваченого та зміною фактичних обставин ДТП.

Розмір страхових виплат на відшкодування моральної шкоди, які покладаються на страховика згідно із законодавством, є явно недостатнім для відшкодування моральної шкоди, завданої смертю людини, а відповідно до вимог ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди, зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Адвокат ОСОБА_8, який надавав правову допомогу ОСОБА_1 у вказаній справі, є засновником, власником та керівником ПП Юридичне агентство «Юкон», тому перерахування гонорару за надання правової допомоги на поточний рахунок юридичного агентства не суперечить вимогам закону. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах» від 20.12.2011 року позивачем на підтвердження понесених витрат були надані всі необхідні докази, які враховані судом першої інстанції.

В судовому засіданні представник відповідача ПАТ «Вінницяобленерго» - Обертюх Т.С. вимоги апеляційної скарги підтримала в межах доводів, викладених в ній, просила скаргу задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_8 проти апеляційної скарги заперечив, підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

По справі встановлено, що відповідно до обвинувального акта у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_2 , внесеному до ЄРДР 15.12.2015 за № 0000457, 15.12.2015 біля 17 год 40 хв водій ОСОБА_2 , керуючи технічно-справним трактором «Т-150 К», д.н.з. НОМЕР_4 , з незареєстрованим напівпричепом, без номерного знаку, рухаючись ділянкою 67 км + 500 м автодороги М-21 «Житомир - Могилів-Подільський», в межах Козятинського району Вінницької області, в напрямку м. Житомир, при зміні напрямку руху ліворуч не переконався, що даний маневр буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, виїхав на ліву смугу попутного руху, при цьому не надавши дороги транспортним засобам, що рухались по даній смузі, внаслідок чого відбулося зіткнення задньої лівої частини напівпричепа із передньою правою частиною автобуса «ВАЗ А079.24», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який рухався у попутному напрямку.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автобуса ОСОБА_5 від отриманих тілесних ушкоджень помер під час надання медичної допомоги.

Відповідно до висновку комісійної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи №15/16/16-21/746а/100а від 17 лютого 2016 року з технічної точки зору, причиною виникнення ДТП стала невідповідність дій водія ОСОБА_2 технічним нормам вимог п.п. 10.1, 10.3 ПДР України (т.1 а.с. 78).

До відзиву до апеляційної скарги представником ОСОБА_1 було додано копію обвинувального акта у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_2 , внесеному до ЄРДР 15.12.2015 за № 0000457 від 29 січня 2018 року, згідно з яким до обвинувачення ОСОБА_2 відповідно до вимог ст. 338 КПК України були внесені зміни у зв`язку з тим, що в ході судового розгляду встановлено смерть ще однієї потерпілої внаслідок ДТП, що мала місце 15.12.2015 о 17 год 40 хв на ділянці 67 км + 500 м автодороги М-21 «Житомир - Могилів-Подільський» - ОСОБА_9., що значно розширює зміст обвинувачення, однак не впливає на кваліфікацію вчиненого ОСОБА_2

Смерть ОСОБА_5 підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 (т.1 а.с. 10).

ДТП вчинено під час виконання трудових обов`язків водієм ОСОБА_2 , який працював на посаді тракториста ПАТ «Вінницяобленерго» СО «Козятинські електричні мережі», за яким був закріплений трактор Т-150 К, номерний знак НОМЕР_4 .

Транспортний засіб - трактор «Т-150 К», д.н.з. НОМЕР_4 належить на праві власності ПАТ «Вінницяобленерго».

Вказані обставини справи визнаються відповідачем.

Відповідно до Поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ НОМЕР_6 ПАТ «Вінницяобленерго» застрахував цивільно-правову відповідальність у ПрАТ СК «Арсенал Страхування». Строк дії полісу з 15 лютого 2015 року до 14 лютого 2016 року (т.1 а.с. 37).

Згідно з п.2 Поліса страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом).

Тобто на час ДТП поліс був чинним.

Відповідно до п. 4 сторони погодили страхову суму (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоров`ю 100 000 грн.

Власником іншого транспортного засобу, автобуса БАЗ А079.24, номерний знак НОМЕР_3 є ОСОБА_4 .

Згідно з договором оренди транспортного засобу від 08 серпня 2015 року ОСОБА_4 передав належний йому транспортний засіб в оренду ФОП ОСОБА_6 на необмежений строк (т.1 а.с. 167).

Водій ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ФОП Олексієвою на підставі трудового договору від 17 вересня 2015 року (т.1 а.с. 250).

18 листопада 2014 року між ПАТ «СК «Місто» та ФОП ОСОБА_6 укладено договір №103-000290, обов`язкового особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті (т.1 а.с. 248).

Позивач ОСОБА_1 була дружиною покійного ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_7 від 02 липня 2002 року, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Козятинського районного управління юстиції Вінницької області (т.1 а.с. 9).

Частиною першою статті 1167 ЦК України встановлені загальні підстави відповідальності за заподіяну моральну шкоду. Згідно з даною нормою моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині другій цієї статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала , якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно із ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Виконанням працівником своїх трудових обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами.

Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела.

Відповідно до ч. 2 ст. 1188 ЦК України якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

За змістом статей 1190, 543 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Пунктом 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 № 4 роз`яснено шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності).

Особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543, 1190 ЦК). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.

Суди мають розрізняти випадки, коли внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкоди завдано самим володільцям цих джерел, від випадків, коли шкоди завдано іншим особам (наприклад, пасажирам, пішоходам). У цьому випадку особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (частина друга статті 1188 ЦК). При цьому солідарний боржник, який відшкодував спільно завдану шкоду, має право вимагати з кожного з інших завдавачів шкоди частку виплаченого потерпілому відшкодування. Оскільки боржник, який виконав солідарне зобов`язання, має право зворотної вимоги, тобто стає кредитором за регресним зобов`язанням до інших боржників, розподіл відповідальності солідарних боржників один перед одним (визначення часток) за регресним зобов`язанням здійснюється на загальних підставах за правилами статті 1191 ЦК, тобто у розмірі, що відповідає ступеню вини кожного з боржників.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 755/180065/15-ц сформульовано правовий висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови).

Відповідно до пунктів 27.1, 27.3, 27.5 Закону № 1961-IV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

З урахуванням наведеного та умов договору, укладеного між ПАТ «Вінницяобленерго» та ПрАТ СК «Арсенал Страхування» ліміт відповідальності (страхова сума) страховика на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоров`ю відповідно до договору становить 100 000 грн.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 1 вересня 2015 року становив 1378 гривень.

Отже загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) моральної шкоди, який підлягав виплаті становив 16 536 грн.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ПАТ «Вінницяобленерго» визнали ту обставину, що ПрАТ «Арсенал Страхування» виплатило позивачеві страхове відшкодування у сумі 104 000 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню.

Отже, страховик ПрАТ «Арсенал Страхування» виконав умови договору страхування, виплативши суму страхового відшкодування в повному обсязі.

З урахуванням вимог статей 27.3, 27.5 Закону № 1961-IV виплачена ПрАТ «Арсенал Страхування» сума страхового відшкодування також включає відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_5

Проте, завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується із відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Врахувавши наведені обставини та норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ПАТ «Вінницяобленерго», як володілець джерела підвищеної небезпеки, з яким ОСОБА_2 перебуває у трудових відносинах, повинна нести відповідальність за моральну шкоду, завдану таким джерелом, під час виконання водієм своїх трудових обов`язків, що визнається відповідачем, незалежно від наявності вини водія транспортного засобу, за участю якого сталася вказана ДТП.

Покладення обов`язку відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки не залежить від вини особи, яка її завдала, що передбачено ч.2 ст. 1167 ЦК України, а тому доводи апеляційної скарги про те, що вина жодної особи не встановлена вироком суду не мають правового значення для вирішення цієї справи.

При цьому, з урахуванням глибини душевних страждань, принципів розумності, справедливості та співмірності суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 200 000 грн на відшкодування моральної шкоди у зв`язку із загибеллю її чоловіка ОСОБА_5 , оскільки відшкодована ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» моральна шкода в межах страхової суми є недостатньою для повного відшкодування шкоди, завданої ОСОБА_1

Обов`язок відшкодування ОСОБА_1 різниці між фактично заподіяною моральною шкодою і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка нею одержана від страховика, покладено на відповідача.

Отже доводи апеляційної скарги про те, що ПАТ «Вінницяобленерго» не повинно нести відповідальності за заподіяну шкоду, оскільки застрахувало свою відповідальність не беруться колегією суддів до уваги.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції послався на недопустимий доказ факту ДТП, за відсутності інших доказів у справі.

Пред`явлення ОСОБА_2 нового обвинувачення відповідно до обвинувального акта від 29 січня 2018 року, не спростовують встановлених судом обставин справи щодо заподіяння позивачеві шкоди, завданої смертю чоловіка у ДТП, оскільки пред`явлення нового обвинувачення було здійснено у зв`язку із його розширенням, внаслідок того, що в ході судового розгляду встановлено смерть іншої потерпілої внаслідок ДТП - ОСОБА_9 , при цьому зміна обвинувачення не пов`язана із зміною кваліфікації дій обвинуваченого та зміною фактичних обставин ДТП.

Рішення суду першої інстанції в цій частині є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права у урахуванням повно та всебічно з`ясованих обставин справи, на підставі доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

Стягуючи з ПАТ «Вінницяобленерго» на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат на правову допомогу суд першої інстанції, посилаючись на ч.1 ст. 141 ЦПК України визначив суму відшкодування пропорційно до розміру задоволених позовних вимог 2000 грн.

Разом з тим, судом першої інстанції в порушення вимог ст. 137 ЦПК України не надав належної оцінки доказам на підтвердження понесених витрат.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Правову допомогу ОСОБА_1 у суді першої інстанції надавав адвокат ОСОБА_8, який є засновником, керівником та підписантом ПП Юридичне агентство «Юкон» (т.1 а.с. 16-18), на підставі договору про надання правової допомоги від 20 червня 2017 року, згідно з яким адвокат зобов`язався представляти інтереси та надавати клієнту правову допомогу у цивільній справі за позовом до ПАТ «Вінницяобленерго» та ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди (т.1 а.с. 13-14).

Також в матеріалах справи є ордер серії ВН №109874 від 08 серпня 2019 року про надання ОСОБА_8 правової допомоги ОСОБА_1 у Вінницькому апеляційному суді у справі №133/1238/17 на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 02 червня 2017 року.

Інші документи на підтвердження повноважень ОСОБА_8 щодо надання правової допомоги ОСОБА_1 у цій справі в матеріалах справи відсутні.

Водночас, як видно із квитанції №132 від 20 червня 2017 року, доданої до позовної заяви, ОСОБА_1 сплачено на користь ПП Юридичне агентство «Юкон» 5000 грн на оплату правової допомоги за договором №33 від 07 червня 2017 року.

Отже, надані до суду першої інстанції документи, витрати на правничу допомогу у цій цивільній справі не підтверджують.

Крім того в матеріалах справи відсутній детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, відповідно до вимог ч.3 ст. 137 ЦПК України.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Посилання адвоката позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 на Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 не приймається колегією суддів до уваги, оскільки такий закон втратив чинність 15.12.2017 на підставі Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», і відповідно до ч.3 ст. 3 ст. ЦПК України при вирішенні питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу до застосування підлягали норми ст. 137 ЦПК України.

Суд першої інстанції на вказані обставини справи уваги не звернув, не застосував норми процесуального права, які підлягали до застосування, та безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача 2000 грн витрат на правову допомогу, за відсутності доказів таких витрат у цій цивільній справі.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.05.2011 (Заява N 4909/04) §58).

Відповідно до ст. 376 ЦПК України рішення суду в цій частині підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у стягненні витрат на правову допомогу.

В решті рішення суду слід залишити без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 374, 376, 381,382, 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Вінницяобленерго», подану адвокатом Обертюх Тетяною Степанівною, задовольнити частково.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07 червня 2019 року в частині стягнення з Акціонерного товариства «Вінницяобленерго» на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 вересня 2019 року.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник