Справа № 415/5608/17
Провадження № 22-ц/810/116/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Луганської В.М.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

учасники справи: позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 18 травня 2018 року, ухваленого Лисичанським міським судом у складі: судді Фастовця В.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 61256,58 грн., який мотивувало тим, що 25 серпня 2011 року між банком та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № б/н від 25.08.2011 року, відповідно до якого відповідач отримав 5300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач шляхом підписання анкети-заяви про приєднання від 25.08.2011 року підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» складає договір про надання банківських послуг. Позивач зі своєї сторони умови договору виконав, надав відповідачу кредит. Відповідач, в свою чергу, умови виконання договору порушував, внаслідок чого станом на 30.06.2017 року у нього перед банком утворилась заборгованість в розмірі 61256,58 грн., яка складається з: 5070,72 грн. - заборгованість за кредитом, 49392,69 грн. - по процентам за користування кредитом, 3400 грн. - за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2893,17 грн. - штраф (процентна складова), яку Банк просив стягнути з відповідача, а також стягнути судові витрати у сумі 1600 грн.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 подала письмову заяву від 18.12.2017 року, в якій визнавала отримання кредиту в сумі 5300 грн., погашення якої передбачалося щомісячно до 25 числа. Наполягала на застосування строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові (а.с. 59).

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 18 травня 2018 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом в частині стягнення заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користування кредитом відмовлено за пропуском строку позовної давності. В частині позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею, штрафом відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач пропустив встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності, а відповідачем заявлено про застосування позовної давності, перебіг позовної давності починається незалежно від закінчення дії договору, а саме - з того моменту, з якого боржник перестав виконувати взяті на себе зобов`язання. Суд послався на постанову Верховного Суду від 14 березня 2018 року № 61-1792св18, відповідно до якої перебіг строку позовної давності за кожним окремим платежем, встановленим графіком погашення, починає перебігати для кожного платежу окремо. Оскільки відповідно до графіку погашення заборгованості останній платіж відповідачем здійснений 17 червня 2014 року, то саме з цього моменту почав перебіг строку позовної давності, який сплинув 17 червня 2017 року. Оскільки Банк звернувся з позовом 18 вересня 2017 року, тобто зі спливом трирічного строку, тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та відсотками за його користування не підлягають задоволенню.

Щодо відсутності підстав для задоволення вимоги про стягнення пені та штрафів, суд керувався ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року, відповідно до якої з 14 квітня 2014 року на час проведення антитерористичної операції не нараховуються пеня та штрафи на основну суму заборгованості за кредитними зобов`язаннями громадянам, що зареєстровані або постійно проживають або переселилися з населених пунктів, де проводилась антитерористична операція. Відповідач зареєстрована у м. Лисичанську Луганської області, яке згідно розпорядження КМУ № 1053-р від 30.10.2014 року відноситься до населених пунктів, де проводиться антитерористична операція, а тому вимоги банку про стягнення пені та штрафу є безпідставними.

З таким рішенням не погодився банк та звернувся зі скаргою на нього.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» вважає, що вказане рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, без повного та всебічного дослідження усіх обставин справи та просить скасувати його і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути судові витрати.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про наявність пропуску строку позовної давності, так як постановою Верховного Суду від 06.03.2018 року у цивільній справі № 2120/12694/12 та інших наведено, що перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Тому Банк вважає, що трирічний строк позовної давності не пропущений ним, оскільки строк дії кредитної картки встановлений до 30.06.2015 року, а з позовом банк звернувся у вересні 2017 року.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 червня 2018 року в даній справі визначено склад колегії суддів: Лозко Ю.П. (головуючий суддя), Коротенко Є.В., Єрмаков Ю.В.

25 червня 2018 року апеляційну скаргу було залишено без руху. 17 липня 2018 року відкрито апеляційне провадження. 01 серпня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 01 листопада 2018 року зупинено апеляційне провадження у справі № 415/5608/17 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 18 травня 2018 року за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 754/13763/15-ц.

19 лютого 2019 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднено ухвалу Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 754/13763/15-ц, якою прийнято відмову Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» від касаційної скарги та провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до Особа 4 про стягнення заборгованості закрито.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 01 березня 2019 року поновлено апеляційне провадження у справі № 415/5608/17 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 08 квітня 2019 року провадження у цивільній справі № 415/5608/17 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку судового рішення у цивільній справі № 342/180/17-ц.

Згідно розпорядження т.в.о. керівника апарату Савчука О.І. від 10 травня 2019 року здійснено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з призначенням на посаду судді Верховного Суду у Касаційний цивільний суд Коротенка Є.В. згідно з Указом Президента України «Про призначення суддів Верховного Суду» від 07 травня 2019 року №195/2019. Справу передано до канцелярії суду для повторного розподілу судової справи між суддями.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 10.05.2019 року вилучено суддю Коротенка Є.В. у зв`язку із закінченням терміну повноважень, новий головуючий суддя (суддя-доповідач) Назарова М.В., у складі колегії: - Коновалової В.А., Луганської В.М.

15 липня 2019 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднено постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 17 липня 2019 року поновлено апеляційне провадження та призначено до розгляду на 30 липня 2019 року.

30 липня 2019 року розгляд справи відкладено на 13 серпня 2019 року у зв`язку з відсутністю даних про належне повідомлення відповідача. 13 серпня 2019 року судовий розгляд відкладено на 12 вересня 2019 року у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Луганської В.М. та у відрядженні судді Коновалової В.А.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, скаргу підтримує.

Що стосується відповідача ОСОБА_1 , її місце проживання згідно повідомлення Управління адмінпослуг Лисичанської міськради Луганської області, зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 53).

Апеляційним судом було зроблено запит до Управління ДМС у Луганській області, на що отримано відповідь про реєстрацію ОСОБА_1 за вищезазначеною адресою (а.с. 194).

Всі судові повідомлення про розгляд справи на 30 липня 2019 року, 13 серпня 2019 року, 12 вересня 2019 року повертаються до суду із відміткою пошти «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення».

У зв`язку із наведеним у відповідності до вимог п. 11 ст. 128 ЦПК України судом розміщено оголошення про розгляд справи на офіційному веб-сайті судової влади України на 30.07.2019 року, 13.08.2019 року, 12 вересня 2019 року (а.с. 238, 248, 257).

Судом вжиті всі заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи за його місцем реєстрації, вказаним позивачем в позовній заяві: АДРЕСА_1 .

Наведене свідчить про вжиття судом всіх можливих заходів щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_1 про розгляд справи судом.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 в своїй заяві до суду першої інстанції про застосування строку позовної давності вказувала ту саму адресу, куди неодноразово велось листування апеляційним судом, колегія суддів зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» (974 256), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

У рішенні в справі «Каракуця проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявники повинні проявляти належну зацікавленість у розгляді їхньої справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У рішенні в справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» Суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду з прав людини вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, зловживання процесуальними правами не допускається.

Тому з урахуванням наведеного, тривалості судового провадження у теперішній справі понад 6 місяців та право, зокрема, сторони позивача на розгляд його справи впродовж розумного строку, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами виникли кредитні правовідносини на підставі договору № б/н від 25 серпня 2011 року відповідно до якого відповідач отримав 5300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач шляхом підписання анкети-заяви про приєднання від 25.08.2011 року підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» складає договір про надання банківських послуг (а.с. 6).

Крім того, відповідачем підписана довідка про умови кредитування з використанням картки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» (а.с. 7).

Позивач зі своєї сторони умови договору виконав, надав відповідачу кредит. Відповідач, в свою чергу, умови виконання договору порушував, внаслідок чого станом на 30.06.2017 року у нього перед банком утворилась заборгованість в розмірі 61256,58 грн., яка складається з: 5070,72 грн. - заборгованість за кредитом, 49392,69 грн. - по процентам за користування кредитом, 3400 грн. - за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2893,17 грн. - штраф (процентна складова), яку Банк просив стягнути з відповідача, а також стягнути судові витрати у сумі 1600 грн.

Договір у встановленому законом порядку недійсним не визнаний, відповідачем виконувався.

Як вбачається із заяви відповідача ОСОБА_1 від 18.12.2017 року, вказані обставини укладеного між сторонами кредитного договору нею не оспорювалися.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із встановлених обставин укладення кредитного договору та невиконання у повному обсязі позичальником взятих на себе боргових зобов`язань та з урахуванням того, що прострочена заборгованість у відповідача виникла з 28 лютого 2013 року, останній платіж здійснений 17 червня 2014 року, після чого сплив строку позовної давності не переривався. Таким чином, позовна давність сплила 17 червня 2017 року.

Переглядаючи справу за доводами апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що висновок суду в наведеній частині про відмову у задоволенні позову повністю через пропуск строку позовної давності не ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи з огляду на наступне.

Як вбачається із заяви відповідача ОСОБА_1 від 18.12.2017 року, вказані обставини укладеного між сторонами кредитного договору ним не оспорювалися.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. ст. 526, 530, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

При цьому, не може бути взята до уваги позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 про те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін по сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин, оскільки вказана позиція висловлена в конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб.

Натомість по теперішній справі, відповідач не заперечує вказані обставини та укладення між сторонами кредитного договору, а просить лише про застосування строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову за умови його обгрунтованості.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою».

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов`язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Неналежне виконання відповідачем як позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором підтверджено наданим Банком рухом коштів по картці ОСОБА_1 НОМЕР_1 за кредитним договором № б/н від 25.08.2011 року, укладеним між сторонами, і з розрахунку заборгованості станом на 30.06.2017 року вбачається наявність у відповідача перед банком заборгованості в розмірі 61256,58 грн., яка складається з: 5070,72 грн. - заборгованість за кредитом, 49392,69 грн. - по процентам за користування кредитом, 3400 грн. - за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2893,17 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 128-136, 4-5).

Розрахунок заборгованості відповідачем не оскаржувався. Доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідачем надано не було.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення (постанова Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15).

Відповідач в суді першої інстанції визнає факт укладення кредитного договору та отримання грошових коштів від позивача у сумі 5300 грн., необхідність щомісячного погашення кредиту, тому вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності під час звернення до суду із теперішнім позовом, на підставі чого просив про застосування до спірних правовідносин наслідків строку позовної давності у вигляді відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

З урахуванням того, що спірні правовідносини виникли між сторонами з моменту виникнення простроченої заборгованості з 28 лютого 2013 року, а до суду із позовом позивач звернувся 18 вересня 2017 року, строк дії картки до червня 2015 року, то колегія суддів вважає частково обґрунтованою заяву відповідача ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності до виниклих спірних правовідносин та вважає за необхідне застосувати цей строк.

Згідно з п. 2.1.1.2.11 Умов та правил, які є складовою кредитного договору, карта діє до останнього дня місяця, вказаного на лицьовій стороні картки, включно. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки, а не закінченням строку дії договору.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16, та від яких не відступає і Верховний суд, зокрема, у постанові від 06 березня 2018 року у справі № 2120/12694/12, які відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд має враховувати.

Виходячи із цих обставин та того, що договір укладений 25.08.2011 року, а строк дії картки до червня 2015 року включно, колегія суддів вважає, що строком повернення кредиту є червень 2015 року, до суду позивач звернувся 18 вересня 2017 року (а.с. 2), тобто до спливу 30 червня 2018 року строку позовної давності, тому висновок суду про відмову у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності в наведеній частині - про стягнення відсотків за період з 18 вересня 2014 року по 30 червня 2015 року - є помилковим, не підтвердженим матеріалами справи, та таким, що зроблений без встановлення фактичних обставин по справі.

Визначальним для правовідносин сторін в даному випадку є встановлення таких фактичних обставин по справі як строк дії картки - останній день, вказаний на платіжній картці - останній день червня 2015 року - 30 число (а.с. 127). Натомість, для виниклих спірних правовідносин останній проведений відповідачем платіж 17 червня 2014 року в період дії договору не впливає на застосування строку позовної давності з огляду на строк дії картки.

Станом на 30 червня 2015 року заборгованість за тілом кредиту становила 5070,72 грн., яка складається із поточної заборгованості 4912,53 грн. та простроченої заборгованості - 158,19 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача як такі, що існували станом на час останнього дня місяця зазначеного, як кінцевий строк повернення кредиту.

Також колегія суддів бере до уваги пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц, де зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За таких обставин колегія суддів вважає, оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 30 червня 2015 року позивач не мав права нараховувати відповідачу проценти за користування кредитними коштами.

З наданого Банком розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем після закінчення строку дії картки відсотки за користування кредитом не нараховувалися.

Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам (частина друга статті 1067 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Відсоткова ставка відповідачем не оскаржується, і оскільки апеляційний суд переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги, погашення процентів передбачено умовами договору щомісячно за попередній місяць, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником свого зобов`язання до кожного платежу, а до суду Банк із позовом звернувся 18 вересня 2017 року (а.с. 2), то до стягнення згідно вимог ст. 256 ЦК України в межах строку позовної давності належать відсотки за користування кредитом з вересня 2014 року по червень 2015 року (строк дії картки) у розмірі: 4672,79 грн. (5582,82 - 910,03), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Оскільки суд не встановив фактичні обставини по справі в наведеній частині, таке рішення не може вважатися законним.

В іншій частині позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом з липня 2015 року по 30 червня 2017 року у задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю.

Рішення в частині відмови про стягнення відсотків за період з жовтня 2011 року до серпня 2014 року включно за пропуском строку позовної давності ґрунтується на вимогах закону та доводами скарги правильні висновки суду не спростовуються.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею, штрафом, колегія суддів погоджує висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову через необґрунтованість, а доводи скарги з цього приводу у скарзі відсутні взагалі.

Тому колегія суддів виходить із загального посилання скаржника на порушення норм матеріального і процесуального права під час ухвалення оскаржуваного рішення та зауважує, що пеня, яку просить стягнути позивач, почала нараховуватися з 29 вересня 2014 року (а.с. 5), а суми штрафів відповідачу нараховані під час подачі позову до суду, що суперечить Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Так, підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (ст. ст. 610,611 ЦК України)

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

На виконання зазначених вище положень закону Кабінет Міністрів України розпорядженням №1053-р від 30 жовтня 2014 року, та розпорядженням № 1275-р від 02 грудня 2015 року затвердив перелік населених пунктів, на території яких проводиться антитерористична операція (АТО).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 з 19.05.1997 року має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 32).

Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» м. Лисичанськ Луганської області входить у перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Отже, на дані правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року.

Таким чином, нарахована позивачем пеня за період з серпня 2014 року по червень 2017 року в сумі 3400 грн. як нарахована після 14 квітня 2014 року стягненню не підлягає.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісії.

Звертаючись до суду із позовом, позивач просив стягнути з відповідача 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 3893,17 грн. штрафу (процентна складова), розрахунок якої здійснений таким чином, що банком нарахування штрафу здійснювалося в вересні 2017 року, тобто під час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 штрафу та пені за кредитним договором від 25.08.2011 року не підлягають задоволенню за необґрунтованістю.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивачем під час подання позову з ціною позову 61256,58 грн. сплачено судовий збір 1600 грн. і за подання апеляційної скарги 2400 грн., позов задоволено на 9743,51 грн., то до стягнення з відповідача ОСОБА_1 636,24 грн. - 9743,51 х 4000 : 61256,58 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 18 травня 2018 року в частині відмови Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитом та за процентами за користування кредитом з 18 вересня 2014 року по 30 червня 2017 року скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (місцезнаходження юридичної особи: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) заборгованість за кредитним договором № б/н від 25 серпня 2011 року: заборгованість за кредитом - 5070,72 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом з 18 вересня 2014 року по 30 червня 2015 року - 4672,79 грн., а загалом - 9743,51 грн.

В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування кредитом з 01 липня 2015 року по 30 червня 2017 року відмовити за необґрунтованістю.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження юридичної особи: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) судовий збір у розмірі 636,24 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 12 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді: