ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

24 листопада 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. З урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути солідарно з відповідачів суму боргу в розмірі еквівалентному 35000 доларів США, що становить 968 423,12 грн., а також 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 23 640,14 грн. (а.с.4-6, 18-19).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 25 березня 2014 року в розмірі 968 423,12 грн. та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 23561 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат (а.с.36-38).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд вищевказаного заочного рішення залишено без задоволення (а.с.76-77).

Не погодившись з вказаним заочним рішенням, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою. Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що вказаний договір нею не підписувався (а.с.80-84).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 березня 2014 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Баніною В.М. та зареєстрованим в реєстрі нотаріальних дій за № 325, за умовами якого відповідачі отримали у борг від позивача грошові кошти в сумі 356877,50 грн., що еквівалентно 35000 доларів США на строк до 25 березня 2016 року (а.с.10).

Відповідно до п. 3 вказаного договору позики позичальники зобов`язались повернути позикодавцеві суму грошей у гривнях еквівалентну 35 000 доларам США за офіційним курсом НБУ на день платежу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами взяті на себе зобов`язання за договором поруки не виконано, в зв`язку з чим утворилась заборгованість, що підлягає до стягнення з відповідачів в солідарному порядку.

Колегія судів частково погоджується з даним висновком суду.

Позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позиви визначено ст.. 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

В постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103 цс 16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79 цс 14, від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13 висловлена правова позиція про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року у постанові у справі № 6-50цс16 від 24 лютого 2016 року.

Відповідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Баніна В.М. про визнання недійсним договору позики задоволено частково. Визнано недійсним договір позики від 25 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 - в частині укладання такого договору від імені ОСОБА_1 та в частині, що стосується зобов`язань ОСОБА_1 , за таким договором позики від 25 березня 2014 року. В задоволені решти позовних вимог відмовлено (а.с.170-172).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 вказаний спірний договір позики не підписувався, що підтверджується висновком судового експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 2841-18 від 26.06.2018 року.

Інший позичальник, ОСОБА_3 до суду в даному провадженні із відповідною вимогою щодо захисту своїх прав не звертався, не надав суду відповідних доказів щодо відсутності у нього волевиявлення на укладання договору позики та отримання у борг суми грошових коштів.

Більш того, із тексту спірного договору, вбачається, що грошові кошти передавались до підписання договору позичальникам, у тому числі ОСОБА_3 особисто. І така обставина під час розгляду справи не спростовувалась. Відтак, в суду нема підстав вважати недійсним зобов`язання іншого позичальника за спірним договором, так само, як і відсутні підстави вважати, що такий правочин не був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості в солідарному порядку з відповідачів, згідно договору позики від 25 березня 2014 року - відсутні, оскільки даному договору позики була надана правова оцінка рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2018 року, згідно якого визнано недійсним договір позики від 25 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 - в частині укладання такого договору від імені ОСОБА_1 та частині, що стосується зобов`язань ОСОБА_1 , за таким договором позики від 25 березня 2014 року. Вказане рішення набрало законної сили, а тому встановлені в ньому обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, тобто мають преюдиційне значення.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу за договором позики від 25 березня 2014 року підлягає скасуванню із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог у вказаній частині.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду стосовно стягнення з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 25 березня 2014 року, оскільки відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції належно перевірено правильність нарахування сум заборгованості за договором позики.

ОСОБА_3 , відповідних доказів щодо відсутності у нього волевиявлення на укладання договору позики та отримання у борг суми грошових коштів суду не надано.

Відповідно до ст. 509-510, 525, 526, 625 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Загальними умовами зобов`язання є те, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За змістом ст.530 та ст. 612 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення в частині стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_3 є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає.

Оскільки, рішення суду підлягає частковому скасуванню із вищезазначених підстав, то понесені сторонами судові витрати підлягають розподілу, відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Зокрема, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути судові витрати в розмірі 6 890 грн., понесені при подачі позовної заяви, а з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати в розмірі 5 481 грн. понесені нею при подачі апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2017 року - скасувати в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 25 березня 2014 року в розмірі 968 423,12 грн. та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 23561 грн. та в частині стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору, а саме: по 3445 грн. з кожного.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики від 25 березня 2014 року відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 6 890 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 5 481 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: