Дата документу 12.03.2019 Справа № 317/2627/15-ц
Запорізький Апеляційний суд
Єдиний унікальний номер 317/2627/15 Головуючий у 1-й інстанції Яркіна С.В.
Номер провадження 22-ц/807/495/19 Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 26 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» в особі уповноваженого особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Український Бізнес Банк» Бобчука Ігоря Петровича, ОСОБА_6 про визнання договору поруки №ОБП/10009885.1 від 15 квітня 2013 року припиненим,-

В С Т А Н О В И ЛА :

В серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Український Бізнес Банк» та ОСОБА_6 про визнання договору поруки № ОБП/1009885.1 від 15 квітня 2013 року припиненим.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 15 квітня 2013 року між ПАТ «Укрбізнесбанк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти на споживчі цілі в сумі 1000000 грн., зі сплатою 23,30% річних, строком до 14 лютого 2016 року включно.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 за зазначеним кредитним договором 15 квітня 2013 року між ПАТ «Укрбізнесбанк» та ОСОБА_4 укладений договір поруки.

Вважає, що договір поруки є припиненим, оскільки банк без згоди поручителя змінив основне зобов'язання, яке забезпечене порукою, а саме збільшив розмір відсотків за кредитним договором у два рази - з 23,30% до 46,50 %.

Окрім цього, зазначає, що порука також є припиненою в силу частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки прострочення кредитної заборгованості почалося з березня 2014 року, проте банк протягом наступних шести місяців вимоги до поручителя не направив, позову до суду не пред'явив.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив визнати договір поруки, укладений 15 квітня 2013 року між ПАТ «Укрбізнесбанк» та ним, припиненим, а також виключити пункт 3.1 кредитного договору від 15 квітня 2013 року, яким передбачено його поруку за виконанням позичальником зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 26 травня 2016 року позов задоволено. Визнано припиненим договір поруки від 15 квітня 2013 року, укладений між ПАТ «Укрбізнесбанк» та ОСОБА_4 Виключено пункт 3.1 кредитного договору від 15 квітня 2013 року № КСПДФ/1009866.3, яким закріплено поруку ОСОБА_4

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «Український Бізнес Банк» подало апеляційну скаргу.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 13 жовтня 2016 року рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 26 травня 2016 року в частині, та ухвалено нове про відмову в задоволенні заявлених вимог про припинення поруки.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням апеляційного суду, ОСОБА_4 подав касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року касаційну скаргу задоволено частково, рішення Апеляційного суду Запорізької області від 13 жовтня 2016 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, предметом апеляційного розгляду є апеляційна скарга ПАТ «Український Бізнес Банк» на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 26 травня 2016 року.

В апеляційній скарзі ПАТ «Український Бізнес Банк» зазначають, що згідно з Графіком погашення заборгованості за кредитним договором, чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 30-31 числа кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до ст. 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя. Проте, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги до виконання відповідної частини певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Посилаючись на порушення вимог матеріального законодавства просять скасувати рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 26 травня 2016 року, та постановити нове рішення, яким в відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Вислухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Так, встановлено судом, та вбачається з матеріалів справи, що 15 квітня 2013 року між ПАТ «Укрбізнесбанк» та ОСОБА_6 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останньому надано кредит в розмірі 1000000 грн. зі сплатою 23,30 % річних та з кінцевим терміном повернення - 14 лютого 2016 року (а.с. 6-7).

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Частиною першою ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 15 квітня 2013 року між ПАТ «Укрбізнесбанк» та ОСОБА_4 укладений договір поруки (а.с.8).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За змістом частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У кредитному договорі зазначено, що позичальник має повернути кредит до 14 лютого 2016 року. При цьому умовами кредитного договору передбачене щомісячне погашення кредитної заборгованості.

Отже, разом із установленням строку дії кредитного договору, сторони встановили також й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), при цьому останній строк виконання основного зобов'язання сторони кредитного договору визначили 14 лютого 2016 року.

За приписами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У порушення зазначених норм закону та умов договору ОСОБА_6, згідно розрахунку, який міститься в матеріалах справи, а саме, починаючи з березня 2014 року - утворилась заборгованість.

Відповідно до п. 6.3 Кредитного договору № КСПДФ/1009866.3 від 15 квітня 2013 року, банк має право вимагати від Позичальника дострокового розірвання кредитного договору та дострокового погашення та повернення виданих кредитних коштів, сплати процентів, нарахованих за кредитом, комісій, неустойок і збитків. Про намір дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення суми кредиту, процентів, комісій, сплати неустойок і збитків, Банк письмово повідомляє позичальника. Позичальник зобов'язаний протягом 30 днів з моменту отримання письмової вимоги Банку достроково повернути кредит, сплатити проценти, комісії, неустойку, передбачені цим Договором.

В матеріалах справи містяться копії листів - вимог від 02 жовтня 2014 року, які були надіслані ОСОБА_6 (а.с.9) та ОСОБА_4 (а.с. 94). З цих листів вбачається, що Банк скористався свої правом, передбаченим п. 6.3 Кредитного договору щодо дострокового погашення та повернення виданих кредитних коштів.

У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений: строком повного погашення кредиту є 14 лютого 2016 року.

Верховний Суд України у постановах від 21 січня 2015 року (№ 6-190цс14) та від 27 січня 2016 року (№ 6-990цс15) висловив правову позицію про те, що, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання.

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Український Бізнес Банк» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Колегія зазначає, що твердження ПАТ «Український Бізнес Банк» щодо того, що саме з цього моменту, з 02.10.2014 року слід рахувати шестимісячний строк для пред'явлення вимоги поручителю є помилковими.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Частиною четвертою ст. 559 ЦК України (дійсного у редакції на час ухвалення рішення) встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості починається обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов'язань за кредитом.

Тобто банк повинен був протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання пред'явити вимоги до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16.

Крім того, правильне застосування частини четвертої статті 559 ЦК України було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), за наслідками розгляду якої Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року виклала правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від сталої практики Верховного Суду України й Верховного Суду та вказала, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором, повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов'язань за кредитом.

Тобто банк повинен був протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 03.03.2014 року (а.с. 10, зворот) пред'явити вимоги до поручителя.

Проте, в матеріалах справи міститься лише вимога Банку, надіслана ОСОБА_4 від 02 жовтня 2014 року (а.с. 94), тобто після спливу шестимісячного терміну.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

А отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо права Банку пред'явити вимогу до поручителя виникло в березні 2014 року, та скінчилось у вересні 2014 року, оскільки саме з цього моменту було допущено прострочку виконання зобов'язання за кредитним договором. А оскільки, в матеріалах справи відсутні докази надіслання Банком такої вимоги ОСОБА_4 або пред'явлення до нього позову, в цей період це свідчить про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4 щодо визнання договору поруки від 15.04.2015 року припиненим з підстав спливу строку позовної давності, встановленим ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

З огляду на вищевикладене, колегія дійшла до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України, Отже висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, та підстав для його скасування колегія судів не вбачає.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И ЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український Бізнес Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 26 травня 2016 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 13 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: