Справа № 343/488/18
Провадження № 22-ц/4808/22/19
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника прокуратури Івано-Франківської області - Фреїшин В.Я., представника відповідача - ОСОБА_2 - адвоката Фединяка Р.В.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом заступника керівника Калуської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Оболонської сільської ради Долинського району Івано- Франківської області до ОСОБА_2 про припинення права власності та повернення земельної ділянки площею 0, 4 газ апеляційною скаргою заступника прокурора Івано-Франківської області на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2018 року, ухваленого суддею Турашем В.А.,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення про скасування запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності 18807425, від 27 січня 2017 року, зобов'язання ОСОБА_2 повернути земельну ділянку площею 0,400 га, яка знаходиться в с.Оболоня по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 у власність територіальної громади Оболонської сільської ради Долинського району та стягнути судові витрати.

Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що 27 січня 2017 року ОСОБА_2 незаконно оформив право приватної власності на земельну ділянку площею 0,4 га для ведення особистого селянського господарства в с. Оболоня по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, внаслідок чого земельна ділянка вибула із власності територіальної громади с. Оболоня Долинського району Івано-Франківської області.

Згідно висновку оціночно-земельної експертизи № 4.4-4/18 від 25 січня 2018 року, ринкова вартість земельної ділянки на 27 січня 2017 року могла складати 299 240 гривень. 28 лютого 2018 рокудо суду направлено обвинувальний акт про обвинувачення секретаря сільської ради ОСОБА_5. та інженера-землевпорядника ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України, які склали рішення Оболонської сільської ради №140-11/2016 від 25 грудня 2016 року про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,4 га для ведення особистого селянського господарства в с. Оболоня по АДРЕСА_1 достовірно знаючи, що одинадцята сесія Оболонської сільської ради Долинського району 25 грудня 2016 року не відбувалася та таке рішення депутатами не приймалося.

У ході досудового розслідування кримінального провадження з'ясовано, що одинадцята сесія Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області 25 грудня 2016 року не відбувалася та земельні питання на ній не розглядалися, депутати вказаного органу місцевого самоврядування за прийняття таких рішень та передачу земельних ділянок у власність не голосували.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 11 січня 2018 року на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,4 га для ведення особистого селянського господарстваправо власності зареєстровано за ОСОБА_2

Правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є сільська рада. Таким чином, у разі прийняття сільською радою рішення, яке суперечить інтересам територіальної громади, такі дії не можуть вважатись вираженням волі власника та прийнятими у спосіб і у межах повноважень, а тому земельна ділянка підлягає поверненню на підставі ст. 387 ЦК України.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення перший заступник прокурора Івано-Франківської області подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Вважає рішення незаконним, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Апелянт зазначає, що підставами позовних вимог стала не протиправність відповідного рішення сільської ради, яке в силу факту свого існування може бути оцінено відповідними компетентними органами держави на предмет відповідності вимогам чинного законодавства, та щодо якого можливе застосування відповідних наслідків у формі скасування чи визнання нечинним, а саме факт його підробки, оскільки таке рішення не приймалося взагалі, як акт відповідного волевиявлення органу місцевого самоврядування не існує, тому не може бути визнано нечинним.

Фактично судове рішення вмотивовано відсутністю вироку по кримінальному провадженню по обвинуваченню ОСОБА_5. та ОСОБА_4 та безпідставністю посилань прокурора в позовній заяві на ст. 387 ЦК України.

Апелянт зазначає, що підставою для звернення до суду стала відсутність волевиявлення власника землі на відчуження земельної ділянки. Як встановлено доказами по справі, Облонською сільською радою не приймалося рішення №140-11/2016 від 25 грудня 2016 року «Про затвердження проекту землеустрою земельної ділянки», що підтверджено копіями протоколу огляду місця події, протоколу огляду речей і документів, повідомлення про підозру, показаннями депутатів Оболонської сільської ради.

Докази, надані органами прокуратури суд, всупереч вимог ст.ст. 77, 78 ЦПК України, назвав неналежними та недопустимими, хоча всі вони зібрані в порядку, передбаченому КПК України, та під час розгляду кримінальної справи недопустимими не визнавались.

Суд зазначив, що кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_5. та ОСОБА_4 не закінчене, зазначені особи не визнані винними у вчиненні інкримінованих їм злочинів, згідно ст. 62 Конституції України в Україні діє презумпція невинуватості, тому позов є безпідставним. Разом з тим, відповідно до п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства. Не зважаючи на це, Долинський районний суд ухвалою від 07 серпня 2018 року відмовив у задоволенні клопотання прокурора про зупинення провадження у справі. Також судом встановлено, що рішення Оболонської сільської ради від 25 грудня 2016 року, яким відповідачу передано у власність спірні земельні ділянки, не скасовано, є чинним і в судовому порядку не оспорювалося, доказів визнання рішень цієї сесії незаконними суду не надано.

Не ґрунтуються на матеріалах справи та нормах цивільного законодавства висновок суду про те, що прокурор безпідставно послався на ст. 387 ЦПК України, оскільки цією статтею передбачено право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а ОСОБА_2 оформив своє право власності на спірні земельні ділянки на підставі рішення компетентного органу місцевого самоврядування, яке є чинним і в судовому порядку не оскаржувалось.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вислухавши представника апелянта, яка вимоги скарги підтримала, представника відповідача, який вимоги скарги заперечив, представника Оболонської сільської ради, який також вимоги апеляційної скарги заперечив, показання свідків, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що доказів вчинення ОСОБА_2 будь-яких дій, що суперечили б положенням ст.ст. 116, 118 ЗК України або іншим вимогам законодавства, не здобуто. Оболонська сільська рада жодних претензій до відповідача щодо передачі земельної ділянки у власність не заявляє, після передачі ділянки у власність продовжувала задовольняти заяви ОСОБА_2 про зміну цільового призначення ділянки, рішення про передачу у власність земельної ділянки не скасовано, є чинним і не оспорювалося. Крім цього, суд першої інстанції при вирішенні спору відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод врахував право ОСОБА_2 на мирне володіння майном та застосував принцип пропорційності у цивільному судочинстві.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 04 серпня 2016 року звернувся до Оболонської сільської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 площею 0,4 га, якою користувалась тітка його дружини ОСОБА_6 (а.с. 94, т.1).

Відповідно до копії розписки, ОСОБА_6 продала земельну ділянку площею 0, 4000 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 і отримала за неї 85000 гривень (а.с.91, т.1), а рішенням 8 сесії Оболонської сільської ради від 05 травня серпня 2016 року за її згодою припинено право користування зазначеною земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Оболонської сільської ради №110-8/2016 року від 05 серпня 2016 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в с.Оболоня по АДРЕСА_1, площею 0,4 га (а.с.18, т.1).

ТзОВ «Інформаційно-кадастровий центр» на замовлення відповідача ОСОБА_2 розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12 -29, т.1). У даному проекті зроблено усі необхідні викопіювання, кадастровий план ділянки, передбачено необхідні обмеження та обтяження та інші технічні дані.

Рішенням Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області № 140-11/2016 від 25 грудня 2016 року затверджено проект землеустрою земельної ділянки площею 0,4000 га для ведення особистого селянського господарства в с.Оболоня, АДРЕСА_1 ОСОБА_2, передано у власність земельну ділянку площею 0,4000 га для ведення особистого селянського господарства в с.Оболоня, АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1, надано дозвіл зареєструвати в установленому порядку свідоцтво на право власності на вищевказану земельну ділянку та зобов'язано виконувати обов'язки власника земельної ділянки відповідно до вимог земельного законодавства (а.с. 8, т.1).

Згідно протоколу сесії від 25 грудня 2016 року слухали заяву ОСОБА_2 про затвердження проекту землеустрою земельної ділянки по АДРЕСА_1 та вирішили : прийняти рішення одноголосно (а.с. 9-11, т.1).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № НОМЕР_2 від 11 січня 2018 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрував право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в с.Оболоня, АДРЕСА_1, Долинського району Івано-Франківської області, площею 0,4000 га, кадастровий номер: НОМЕР_1 на підставі рішення органу місцевого самоврядування №140-11/2016, виданого 25 грудня 2016 року (а.с. 40),

Рішенням 13 сесії сьомого скликання Оболонської сільської ради від 09 березня 2017 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку детального плану території земельної ділянки площею 0, 4000 га в с. Оболоня для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. При цьому, до даного рішення додано список поіменного голосування депутатів, де вони особистим підписом підтвердили результати цього голосування (а.с.44-45, т.2).

Приватним підприємцем ОСОБА_7 розроблено детальний план території для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, який затверджений головним архітектором району та знаходяться на а.с.132-139, т.1.

Рішенням 15 сесії сьомого скликання Оболонської сільської ради від 16 серпня 2017 року ОСОБА_2 затверджено детальний план території по зміні цільового призначення земельної ділянки «для ведення особистого селянського господарства» на «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0, 4000 га по АДРЕСА_1, с. Оболоня», розробленого ПП ОСОБА_7 (а.с.122, т.1).

У січні 2018 року інженером-землевпорядником розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у разі зміни її цільового призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) 0, 4000 га по АДРЕСА_1, с. Оболоня Долинського району для ОСОБА_2 (а.с.113- 131, т.1).

Рішенням 18 сесії сьомого скликання Оболонської сільської ради від 30 листопада 2017 року ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 4000 га по АДРЕСА_1, с. Оболоня з відповідним кадастровим номером для ОСОБА_2 (а.с.122, т.1). Надано ОСОБА_2 дану земельну ділянку у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 4000 га по АДРЕСА_1, с. Оболоня з відповідним кадастровим номером. ОСОБА_8 виготовити та зареєструвати у встановленому порядку свідоцтво на право власності на зазначену земельну ділянку.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 18807425 від 27 січня 2017 року про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,4000 га, кадастровий номер: НОМЕР_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.141, т.1).

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було надано належну правову оцінку рішенню Оболонської сільської ради, на підставі якого за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на земельну ділянку, проаналізовано порядок, за яким здійснювалась приватизація земельної ділянки згідно законодавства, чинного на момент прийняття відповідного рішення, що дало можливість встановити факт наявності волевиявлення власника на вибуття майна з його володіння.

Суд першої інстанції встановив правову підставу передачі вказаної земельної ділянки у власність відповідачу, порядок оформлення документів, що посвідчують право на приватизацію земельних ділянок та подальшу реєстрацію права власності, судом повно та всебічно з'ясовано обставини справи в частині встановлення відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, надано належну юридичну оцінку наданим прокурором матеріалам кримінального провадження №0000064, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 січня 2018 року, показанням свідків, що є депутатами Оболонської сільської ради, які допитані судом першої інстанції.

Судом встановлено, що предметом позову у справі є витребування земельної ділянки на користь власника, Оболонської сільської ради, на підставі ст. 387 ЦК України у зв'язку з її вибуттям поза волею ради.

Згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об'єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України залежить від того, у який спосіб майно вибуло із його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, необхідно встановити, чи вибуло спірне майно із володіння власника в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України, зокрема, чи з волі власника майно вибуло із його володіння.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі №910/3496/17.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб'єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб'єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб'єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на наведене, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об'єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

За нормами п. б ст. 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, серед іншого, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно із ч. 1 ст. 59 цього Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

За приписами ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За положеннями ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Громадяни - працівники державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонери з їх числа, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні цих підприємств, установ та організацій, звертаються з клопотанням про приватизацію цих земель відповідно до сільської, селищної, міської ради або районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації.

Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель.

Передача земельних ділянок у власність громадянам - працівникам державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа провадиться після затвердження проекту приватизації земель у порядку, встановленому цим Кодексом.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені частиною п'ятою статті 151 цього Кодексу, а також висновки конкурсної комісії (у разі відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються у порядку, встановленому статтею 151 цього Кодексу.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 подав заяву про передачу спірної земельної ділянки у власність, отримав 05 серпня 2016 року від ради дозвіл на розроблення проекту землеустрою, виготовив проект землеустрою, після чого подав заяву про затвердження проекту землеустрою, тому вправі був очікувати від ради відповідного рішення. Таким чином, ОСОБА_2, для передачі земельної ділянки у власність, дотримався відповідного порядку, встановленого діючим законодавством.

Прокурором у позовній заяві незаконність рішення про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_2 обґрунтована тим, що одинадцята сесія Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області 25 грудня 2016 року не відбувалася та земельні питання на ній не розглядалися, депутати вказаного органу місцевого самоврядування за прийняття таких рішень та передачу земельних ділянок у власність не голосували, тому ділянка вибула поза волею власника. На інші обставини визнання недійсним рішення ради прокурор не посилається, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про законність передачі ОСОБА_2 ділянку у власність зарезультатами проведеної сесії органу Оболонської сільської ради.

Для встановлення фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення учасників справи, судом апеляційної інстанції задоволено клопотання прокурора про витребування з Долинського районного суду копію відеозапису засідання 11 сесії Оболонської сільської ради від 25 грудня 2016 року, долучено пояснення свідків, які допитувалися у кримінальній справі, та проведено допит депутатів сільської ради, інших свідків, які брали участь у засіданні 11 сесії Оболонської сільської ради.

Під час огляду відеозапису засідання 11 сесії Оболонської сільської ради встановлено, що дана сесія за участю депутатів вирішувала питання прийняття бюджету на наступний рік, у порядку денному були різні питання, у тому числі і вирішення земельних питань громадян села. На цій сесії депутати обговорювали різні питання, приймали рішення, однак затвердження заяв громадян по земельних питаннях було перенесено на інший день у зв'язку із неналежною їх підготовкою та необхідністю попереднього додаткового обговорення цих питань на земельній комісії. Депутати вирішили продовжувати розгляд питань сесією 29 грудня 2016 року о 13.00 годині. На відеозаписі відображено також, що земельні питання після закінчення сесії цього дня продовжувалися вирішуватися земельною комісією. На даній сесії більшість депутатів висловлювали думку про те, що вирішення земельних питань є важливим для громадян села, заяви не розглянуті від літа поточного року і наступного дня на сесії необхідно обов'язково прийняти рішення по, близько, п'ятдесяти заявах громадян про передачу земель. Одночасно на даній сесії більшість депутатів висловлювались про недоліки у роботі виконуючої обов'язки сільського голови ОСОБА_5., яка виконувала свої обов'язки на період перебування сільського голови ОСОБА_9 у зоні проведення антитерористичної операції. Депутати зазначали, що питання на сесії належно не готуються, повідомлення про проведення сесії надходять із запізненням, проекти рішень виготовляються та видаються несвоєчасно, зауваження депутатів з приводу роботи до уваги не приймаються, постійно і грубо порушується регламент роботи, тому депутати висловлювали недовіру виконуючій обов'язки та сільському голові ради.

Допитані апеляційним судом як свідки депутати ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_5., ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 підтвердили, що на 11 сесії 7 скликання Оболонської сільської ради, крім інших питань, розглядалися всі земельні питання громадян села і кількість їх була біля 50, кожне питання голосували окремо і вважають, що рішення про надання у власність земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2 вирішено правомірно, як і інші земельні питання.

Свідок ОСОБА_15 та ОСОБА_16 пояснили, що у зв'язку із тим, що сесія відбувалася у грудні 2016 року, не можуть конкретно пам'ятати про всі обставини та прізвище ОСОБА_2, вважають, що якщо немає їхнього особистого підпису про результати голосування, значить питання не вирішувалося. 27 грудня 2016 року сесія до земельних питань не дійшла, а про вирішення земельних питань після перерви не пам'ятають і, можливо, не брали участі у голосуванні.

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що як депутат була присутня на сесії ради 27 грудня 2016 року, рішення по земельних питаннях цього дня не приймалося, детально обставини у подальшому не пам'ятає, однак пригадує, що раніше надавалась земельна ділянка ОСОБА_2, яка належала іншій старенькій жінці.

Свідок ОСОБА_18 пояснив, що після оголошених перерв депутати обговорювалися земельні питання, але це не була сесія, не заперечує, що голосувала більшість, заперечень проти земельного питання ОСОБА_2 не було, оскільки пригадує, що до нього перейшла земельна ділянка, яку йому уступила інша жінка села за поданою заявою.

Колегія суддів вважає, що в результаті пояснень допитаних свідків - депутатів встановлено, що дійсно 11 сесія Оболонської сільської ради відбувалася не 25 грудня, а 27 грудня 2016 року. Депутати пояснили, що дата проведення сесії 25 грудня 2016 року у протоколі зазначена тільки тому, що відповідно до загальних вимог рішення про формування бюджету на наступний рік повинно вирішуватися до 25 грудня 2016 року, і тільки тому було письмово змінено дату проведення 11 сесії у протоколі.

Жоден із депутатів не заперечив, що 11 сесія у грудні 2016 року проводилася, тільки початок її проведення фактично мав місце 27 грудня з перенесенням на наступні дні у зв'язку із необхідністю підготувати земельні питання для вирішення.

Тобто колегія суддів приходить до висновку, що 11 сесія 7 скликання Оболонської сільської ради дійсно проводилася, на ній вирішувались земельні питання, у тому числі і питання про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_2, а зміна дати проведення сесії у протоколі та інших рішеннях на 25 грудня 2016 року, чи пояснення окремих депутатів, що за давністю подій не пам'ятають деталей прийняття рішення та прізвища ОСОБА_2, не може вважатися відсутністю волевиявлення депутатів у фактичному вирішенні питань порядку денного, а свідчить тільки про неналежне урядування органу місцевого самоврядування .

У зв'язку із встановленими обставинами, які випливають із пояснень депутатів, колегія суддів вважає, що не можуть бути взяті до уваги пояснення свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20, що 11-ї сесії Оболонської сільської ради не було і рішення на ній не приймалося. Дані свідки не були присутні у кожен день роботи сесії і взагалі їхні пояснення стосуються тільки дати її проведення, а не конкретної суті вирішених питань. Інші допитані свідки навпаки підтвердили, що були присутні на 11 сесії і навіть позитивно вирішувалися їхні земельні питання.

Колегія суддів вважає, що не можуть бути прийняті до уваги протоколи допиту свідків слідчим при розгляді матеріалів досудового розслідування про обвинувачення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у зловживаннях при використанні службового становища, поданих прокурором на а.с. 83-116, т.2, та інші матеріали із кримінальної справи, оскільки дані пояснення стосуються тільки дати проведення 11 сесії Оболонської сільської ради не 25 грудня, а 27 грудня 2016 року. Дані пояснення мають значення тільки для розгляду кримінальної справи і вирішення питання про зловживання службовим становищем конкретних осіб, а не питання фактичного вирішення земельних питань депутатами Оболонської сільської ради на цій сесії. У даній цивільній справі кожен депутат підтвердив, що фактично початок роботи сесії мав місце 27 грудня 2016 року.

Тому колегія суддів у черговий раз наголошує на тому, що зміна дати проведення сесії у протоколі та інших рішеннях на 25 грудня 2016 року не може вважатися відсутністю волевиявлення депутатів у фактичному вирішенні питань порядку денного та позбавлення відповідача у праві мирного володіння власністю тільки через неналежне урядування та упущення ради.

Крім зазначеного, проведення 11 сесії Оболонської сільської ради підтверджується актом прийняття - передавання документації та діловодства ради у зв'язку із зміною секретаря ради за участі комісії (а.с. 40, т.2 ).

Оскільки особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, колегія суддів вважає, що протиправної поведінки набувача земельної ділянки ОСОБА_2 не встановлено та підстав для повернення земельної ділянки немає, судом першої інстанції дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Згідно ч.4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов'язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов'язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

Саме такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 14-76цс18 за наслідками усунення правової проблеми та розбіжностей під час вирішення вказаної категорії спорів національними судами, які витребовували майно від добросовісного набувача без надання будь-якої компенсації та, зокрема, вищевикладеними рішеннями ЄСПЛ у подібних справах про порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв'язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування.

У справі «Стретч проти Сполученого Королівства» Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Відтак, самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності набувача, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув позов прокуратури згідно принципів і критеріїв правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу та судом дотримано принцип пропорційності при вирішенні спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено нормипроцесуального права або неправильно застосовано норми матеріального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, врахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Івано-Франківської області відхилити.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складено 13 березня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта