Провадження № 22-ц/802/260/19 Категорія: 44 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Грушицького А. І., Киці С. І.,

з участю:

секретаря судового засідання - Лимаря Р. С.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинського до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення, за апеляційною скаргою позивача Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинського на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 листопада 2018 року,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року Квартирно-експлуатаційний відділ міста Володимир-Волинський звернувся в суд із даним позовом до ОСОБА_1 , мотивуючи вимоги тим, що гуртожиток, який знаходиться у АДРЕСА_1 , перебуває у державній власності Міністерства оборони України та знаходиться на балансі КЕВ м. Володимир-Волинський. 19.12.1995 року капітан ОСОБА_2 , як військовослужбовець військової частини, отримав ордер № 97 на право зайняття житлового приміщення площею 26,8 кв. м у АДРЕСА_2 на склад сім`ї з чотирьох осіб, а саме: ОСОБА_2 наймач, ОСОБА_3 - дружина, ОСОБА_4 дочка та ОСОБА_5 дочка. На даний час у зазначеному житлі проживає лише його колишня дружина ОСОБА_1 .

Відповідно до витягу з протоколу №22 від 24.09.2008 року на засіданні житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 було прийнято рішення про розподіл житлової площі для постійного проживання, ОСОБА_2 зі складом сім`ї 2 особи: він як наймач та донька ОСОБА_4 , було виділено квартиру АДРЕСА_3 .

Враховуючи викладене, позивач просив суд виселити ОСОБА_1 із гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач КЕВ м. Володимир-Волинського подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, вказує, що суд неправильно визначився з характером спірних правовідносин, не дослідив повно та всебічно наявні у справі докази і не надав їм належної оцінки, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, вважає, що оскаржуване рішення суду є законним, ухваленим із додержанням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що не підлягає виселенню як військовослужбовець, яка була звільнена за скороченням штату.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, будучи звільненою з військової служби у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, не підлягає виселенню зі службового жилого приміщення кімнати АДРЕСА_4 , без надання іншого жилого приміщення.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи і зроблений з дотриманням вимог закону.

Судом першої інстанції встановлено, що Квартирно-експлуатаційний відділ м. Володимир-Волинського є складовою частиною Збройних сил України, підпорядковується Головному квартирно-експлуатаційному управлінню, є структурним підрозділом Міністерства оборони України та є юридичною особою (а.с. 4-6).

Гуртожиток у м. Луцьку по вул. Привокзальна, 14-А, перебуває у державній власності Міністерства оборони України та знаходиться на балансі КЕВ м. Володимир-Волинський (а.с. 8-10).

Як вбачається з ордеру №97 на право зайняття житлового приміщення,19.12.1995 року ОСОБА_2 отримав як військовослужбовець кімнату № 9 площею 26,8 кв. м. по АДРЕСА_1 , на сім`ю у складі чотирьох осіб, а саме: ОСОБА_2 наймач, ОСОБА_6 - дружина, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 дочки (а.с.7).

Як встановлено судом, у 1998 році ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шлюб розірвали (а.с.14).

З витягу із протоколу № 22 засідання житлової комісії Волинського обласного військового комісаріату від 24.09.2008 року вбачається, що комісією було прийнято рішення про розподіл житлової площі для постійного проживання, майору запасу ОСОБА_2 у складі сім`ї з двох осіб: його та дочки ОСОБА_4 , було виділено двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 15).

Позивач як на підставу заявлених позовних вимог посилається на ту обставину, що відповідач ОСОБА_1 після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2 не пов`язана з ним спільним побутом, не є членом сім`ї ОСОБА_2 , була вселена у кімнату АДРЕСА_4 , як член сім`ї військовослужбовця, а тому підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України особа не може бути примусово позбавлена житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

У контексті статті 8 Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кривіцька і Кривіцький проти України» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE) 2010 року, «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) 2004 року, «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom) 1995 року.

У справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини також зазначив, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Загальні правила користування житловими приміщеннями у гуртожитках регулюються ст. ст. 124-132 ЖК України.

За змістом ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 125 ЖК України визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників.

Частинами 1-3 ст. 132 ЖК України передбачено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Правовідносини щодо користування та забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців та членів їх сімей житлом, в тому числі і приміщеннями гуртожитків, також регулюються Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим Постановою КМУ від 03.08.2006 р. № 1081, та Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом МОУ від 30.11.2011 р. №737.

Зазначені норми містять диференціацію видів гуртожитків, умови надання такого приміщення у користування та збереження цього права у різних випадках, а також підстави виселення осіб з приміщень гуртожитків.

Відповідно до пункту 2.1 Інструкції про організацію і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 577 від 06 жовтня 2006 року, військовослужбовцям та членам їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла надаються службові житлові приміщення. Службове житлове приміщення надається на час виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 5 встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1, 5 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, судом достовірно встановлено, що ОСОБА_7 з 20.04.1992 року по 15.09.1995 року проходила службу у військовій частині НОМЕР_1 у званні рядовий на посаді старшого оператора пунктів управління, що стверджується копією військового квитка серії НОМЕР_2 (а.с. 39-42,) та була звільнена в запас з військової служби за ст. 188 п. «Г» (за скороченням штатів), що також підтверджено копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №176 від 19.09.1995 р (а.с.43,86).

Суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 слід виселити, так як сім"я відповідачки отримала ордер на вселення у спірну кімнату гуртожитку 19 грудня 1995 року, тобто після звільнення ОСОБА_1 із військової служби, оскільки, як вказано у довідці військової частини від 31.01.2018 р. за № 350/495/1/5 (а.с.44), сім`я була фактично заселена в гуртожиток на законних підставах ще у 1992 році, тобто під час служби, де і проживала відповідач на момент видачі ордеру, звільнення її за скороченням штату, де так і продовжує проживати після розлучення і до цього часу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що відповідач не втратила право на користування спірною службовою кімнатою та не підлягає виселенню без надання іншого житла, і такий висновок відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Приймаючи до уваги наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом при вирішенні справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами .

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким суд надав належне обґрунтування.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу позивача Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир-Волинського залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 листопада 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді