Справа № 346/3317/18
Провадження № 2/346/178/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі:

головуючого - судді Веселова В.М.,

секретаря - Максим`юк М.А.

представника позивачки - ОСОБА_4. , ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя мотивуючи свої вимоги тим, що 12 листопада 1977 року зареєстрували шлюб у Коломийському міському відділі ЗАГС Івано-Франківської області, актовий запис № 470. Внаслідок сімейних негараздів їх шлюб із відповідачем було розірвано 08 серпня 2016 року заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області.

За час шлюбу позивач та відповідач за спільні кошти та спільними зусиллями побудували будинковолодіння по АДРЕСА_1 , яке складається з: житлового будинку загальною площею 214,6 кв.м.; сараю Б; сараю В; та інших господарських будівель та споруд.

Оскільки сторони не дійшли згоди, щодо поділу цього майна, в заяві про уточнення позовних вимог просить суд в порядку поділу майна подружжя визнати житловий будинок з господарськими спорудами,що знаходиться в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0.2019 га для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд (присадибна ділянка),кадастровий номер №:01:002:0375 в АДРЕСА_1 об`єктами права спільної сумісної власності подружжя з визначенням частки ОСОБА_3 в розмірі Ѕ частини та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами,що знаходиться в АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки площею 0.2019 га для будівництва та обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд (присадибна ділянка),кадастровий номер №:01:002:0375,що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та уточнені вимоги позову задоволити.

В судовому засіданні позивачка та її представник уточнені позовні вимоги підтвердили, просять їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги заперечив,просить закрити провадження у справі за строками позовної давності. Вказує,що позивачка має де жити , відповідно в даному будинку живе він разом з сином.

Суд, заслухавши пояснення представників позивачки, відповідача, вивчивши матеріали справи вважає, що уточнений позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Ст.81 цього Кодексу визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони в справі зареєстрували шлюб 12 листопада 1977 року у Коломийському міському відділі ЗАГС Івано-Франківської області, актовий запис № 470. Внаслідок сімейних негараздів їх шлюб із відповідачем було розірвано 08 серпня 2016 року заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області (а.с. 6).

Відповідач створив такі умови, що позивачка зі своєю дочкою ОСОБА_4 та її сім`єю змушені були переїхати проживати до батьківської хати позивачки.

За час шлюбу позивач та відповідач за спільні кошти та спільними зусиллями побудували будинковолодіння по АДРЕСА_1 , яке складається з: житлового будинку загальною площею 214,6 кв.м.; сараю Б; сараю В; та інших господарських будівель та споруд.

На підставі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , відповідач самовільно та умисно після розірвання шлюбу здійснив реєстрацію спірного будинковолодіння виключно за собою на підставі рішення Нижньовербізької сільської ради об`єднаної територіальної громади № 43/2017 від 17.07.2017 року (а.с. 7).

Згоди на такі дії у позивача останній не отримував.

На думку позивача, вартість житлового будинку із спорудами становить 2 000 000 грн., з яких позивача Ѕ частка становить 1 000 000 грн.

Ціна позову позивачем на даний час, до проведення судової експертизи щодо визначення реальної ринкової вартості майна розрахована з наступного: вартість будинковолодіння - 2 000 000 грн., з яких частка позивача - 1 000 000 грн.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ч. 1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А в силу вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази , які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи , які входять до предмета доказування.

Виходячи із приписів ст.60 СК України, факт реєстрації шлюбу в державних органах РАЦС тягне за собою встановлення презумпції виникнення спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час дії зареєстрованого шлюбу. Дана презумпція може бути спростована законом або договором.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. №11: «22. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. 23. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна,за винятком тих,які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того,на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами,якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох».

Відповідно до п.25 цієї ж постанови, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК , за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У разі придбання майна на особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної власності подружжя, а є приватною власністю того , на кошти якого воно придбане. Про це йдеться в Постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 7 вересня 2016 року №6-801цс16.

За вищенаведених підстав суд вважає, що побудоване колишнім подружжям за час їх перебування в шлюбі спірне будинковолодіння, відносяться до об`єктів спільної сумісної власності колишнього подружжя.

На підставі долучених до матеріалів справи доказів періодом перебування сторін в шлюбі є саме період із 12 листопада 1977 року по 08 серпня 2016 року.

У відповідності до п.1 ст. 70 СК України вбачається , що у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними , якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором .

Окрім того як передбачено п.3 ст.368 ЦК України , майно , набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю п.2 ст. 372 ЦК України передбачено , що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Ухвалою суду від 10 грудня 2018 року було призначено судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу. До суду надійшов висновок експерта у відповідності до якого ймовірна вартість житлового будинку (господарських будівель та споруд),що знаходяться в АДРЕСА_1 становить на момент проведення дослідження 972 425 грн. Ймовірна ринкова вартість земельної ділянки площею 0.2019 га для будівництва і обслуговування житлового будинку,господарських будівель становить 256 090 грн. Як зазначено в висновку експерта, в зв`язку з ненаданням експертам технічної документації на будинок та господарські споруди, експерти не змогли провести реальний розподіл житлового будинку, розділити житловий будинок (господарські будівлі і споруди) та земельну ділянку відповідно до Ѕ часток кожного з подружжя та надати варіанти розподілу спірного майна подружжя. Як вбачається з матеріалів справи, вся технічна документація на будинок знаходиться у відповідача по справі.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Відповідач не надав експертам відповідних документів для належного проведення експертизи.

Сторонам по справі було забезпечено рівні права для захисту їх інтересів в суді. При цьому суд зазначає, що будь-яких доказів на спростування позовних вимог, відповідач суду не представив, вимоги для надання достатніх документів для проведення експертизи не виконав.

Щодо вимоги відповідача про застосування ч.2 ст.72 СК України, то суд зазначає, що ця вимога не може бути застосована по даній справі, оскільки розлучення сторін відбулось 8 серпня 2016 року, а справа була подана до суду спочатку відповідачем 8 лютого 2017 року (а.с.40),а потім позивачкою 13 липня 2018 року і охоплює зазначений час в 3 роки з дати розлучення, відповідно строк позовної давності охоплюється подачею даного позову.

Суд бере до уваги той факт, що заперечення відповідача є безпідставним, оскільки він 8.02.2017 року самостійно подав до суду позов про розподіл сумісного набутого майна,однак в подальшому залишив його без розгляду, тобто розумів і розуміє, що майно набуте спільними зусиллями подружжя. Відповідач не надав суду документів, які б підтверджували, що він самостійно набув спірне майно, або того, що позивачка своєю працею не приймала участі в набутті спірного майна.

З"ясувавши повно, всебічно та об"єктивно обставини справи, оцінивши надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв"язку, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею витрати за проведену експертизу та стягнути з відповідача судовий збір по справі.

При поділі майна суд виходить із того, що діючий Сімейний кодекс передбачає, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні.

За вищенаведених підстав суд вважає уточнені позовні вимоги позивачки ОСОБА_3 такими, що підлягають до повного задоволення.

На підставі наведеного, відповідно до ст.ст.60,61,68,69,70,71 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. №11,правових позицій ВСУ від 7 вересня 2016 року №6-801цс16, та ВС від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16 та від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16, керуючись ст.ст.263-265,411 ЦПК України, суд,-

В и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,придбане ними за час шлюбу та визнати житловий будинок з господарськими спорудами,що знаходиться в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0.2019 га для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд (присадибна ділянка),кадастровий номер №:01:002:0375 в АДРЕСА_1 об`єктами права спільної сумісної власності подружжя з визначенням частки ОСОБА_3 в розмірі 1/2 частини та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами,що знаходиться в АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки площею 0.2019 га для будівництва та обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд (присадибна ділянка),кадастровий номер №:01:002:0375,що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 4802 грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати за проведену експертизу в сумі 11440 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 17 вересня 2019 року.

Суддя Веселов В. М.