Справа 488/89/18
Провадження № 22-ц/812/144/19 Суддя-доповідач апеляційної інстанції: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 березня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3 його представника - ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2018 року, ухваленого під головуванням судді - Чернявської Я.А. о 13-40 год., в приміщенні того ж суду у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и л а:

У січні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 21 травня 2012 року між ним та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого, він передав, а відповідач прийняв грошові кошти у сумі 410 000 грн., що на день укладення договору становило еквівалент суми 51 250 доларів США, які надавалися готівкою строком до 21 травня 2015 року в іноземній валюті.

Посилаючись на те, що у визначений договором строк ОСОБА_3 грошові кошти не повернув, позивач просив суд стягнути з останнього на свою користь суму позики на день звернення до суду у розмірі 1 389 344,04 грн., 3% річних - 106 427,56 грн., інфляційні витрати - 391 224,35 грн., 1 283 137, 38 грн. - пені, а всього 3 170 133, 33 грн.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики у розмірі 1 445 250 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки у визначений в договорі позики строк відповідач грошові кошти у розмірі 51 250 доларів США не повернув, а тому з останнього підлягає стягненню сума боргу станом на день винесення рішення у розмірі 1 445 250 грн. Вимоги щодо стягнення інфляційних витрат та 3% річних задоволенню не підлягають, оскільки індекс інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеному у гривнях, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти, а стягнення пені взагалі не передбачено умовами договору позики.

Не погодившись із зазначеним рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на невідповідність рішення суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з нього на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 410 000 грн. та судовий збір у розмірі 4 100 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано те, що грошові кошти згідно договору позики ним було отримано у гривні, а не в доларах США, ніяких додаткових умов цим договором не передбачено, ніяких розписок власноруч не писав.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_5 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що кошти було надано у доларах США, у договорі було визначено грошовий еквівалент суми позики у доларах США, крім того до теперішнього часу грошові кошти не повернуто.

Заслухавши суддю - доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України ).

Під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або відмовити в позові (ст. 264 ЦПК України).

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам Закону в цілому відповідає.

Частиною першої статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до положень статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 21 травня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 680 (а.с.5).

За умовами пунктів 1.1., 1.2. зазначеного договору, позикодавець передає на умовах цього договору у власність позичальникові грошові кошти у сумі 410 000 грн., що на день укладення цього договору позики становило еквівалент суми 51 250 доларів США. Позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики) без нарахування процентів.

Позика надається шляхом видачі грошових коштів готівкою від позикодавця позичальникові строком до 21 травня 2015 року (п.2.1.Договору позики).

У визначений договором строк позичальник грошові кошти не повернув.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення суми позики у розмірі 1 445 250 грн., що еквівалентно 51 250 доларів США на день ухвалення рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що грошові кошти були отримані у гривнях на увагу суду не заслуговують, оскільки умовами договору позики сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язань позичальника у доларах США, що не заборонено частиною другою статті 533 ЦК України, а тому сума заборгованості повинна визначатися за офіційним курсом долара США по відношенню до національної валюти - гривні на день платежу, або ухвалення рішення.

Посилання на те, що справу було розглянуто у відсутність відповідача, який перебував у відрядженні також не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на таке.

Так, за змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

За положеннями ст. 210 ЦПК України суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3 частини першої статті 251 та пунктами 1-3 частини першої статті 252 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у справі судом першої інстанції було відкрито 1 лютого 2018 року та призначено підготовче засідання на 16 березня 2018 року. У підготовче судове засідання відповідач не з'явився, просив про відкладення розгляду справи для подання зустрічної позовної заяви, яку так і не було подано. У судові засідання, призначені судом відповідач також не з'являвся, між тим його інтереси представляла адвокат - Гудзловенко С.П., яка у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що відповідач грошові кошти за зазначеним договором позики не отримував. У подальшому у судові засідання не з'являлася, у письмових клопотаннях, які направляла на адресу суду, просила неодноразово про відкладення розгляду справи.

З урахуванням положень вказаних вище норм суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні клопотань про відкладення розгляду справи та розглянув справу. Крім того, клопотань про зупинення провадження у справі у зв'язку з перебуванням відповідача у відрядженні відповідно до положень ст. 252 ЦПК України не було заявлено.

Твердження відповідача в апеляційній інстанції про те, що між сторонами існували інші правовідносини, на підтвердження чого ним надані довіреності, на увагу не заслуговують, оскільки не спростовують умов договору позики.

Висновки суду щодо відмови стягнення інфляційних витрат та 3% річних не є предметом апеляційного розгляду виходячи з меж апеляційної скарги у відповідності до ст. 367 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини, в своєму рішенні від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

При вирішенні даної справи, судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду відсутні, а відтак апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 11 березня 2019 року.