Постанова
Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 686/25208/16-ц
провадження № 61-25786св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Кузнєцова В. О.
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:
заявник ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: Міністерство внутрішніх справ України, Державна служба України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, Міністерство соціальної політики України, Антитерористичний центр при Службі безпеки України,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ Українина рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 квітня 2017 року у складі судді Заворотної О. Л. та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 30 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Ярмолюка О. І., Пастощука М. М., Янчук Т. О.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року ОСОБА_1 у порядку окремого провадження звернувся із заявою до суду, заінтересовані особи: Міністерство внутрішніх справ України (далі МВС України), Державна служба України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, Міністерство соціальної політики України, Антитерористичний центр при Службі безпеки України,про встановлення факту, що має юридичне значення.
В обґрунтування заяви зазначив, що у 2014 році він у складі добровольчого підрозділу роти «Сотня Ісуса Христа», на базі якої у подальшому був сформований батальйон МВС України «Свята Марія», брав участь в антитерористичній операції на Сході України. Разом із тим, МВС України заперечує факт участі заявника в антитерористичній операції, внаслідок чого він не може отримати статус учасника бойових дій.
ОСОБА_1 просив суд встановити факт його безпосередньої участі в бойових діях, пов`язаних із захистом незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, під час проведення антитерористичної операції в Донецькій області у період з 06 по 18 вересня 2014 року в складі роти «Сотня Ісуса Христа», у період з 19 вересня по 05 грудня 2014 року в складі Добровольчого батальйону особливого призначення МВС України «Свята Марія».
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 квітня 2017 року заяву задоволено; встановлено факт участі ОСОБА_1 у бойових діях під час антитерористичної операції в районах Донецької області у складі роти «Сотня Ісуса Христа» в період з 06 вересня 2014 року по 18 вересня 2014 року та в складі Добровольчого батальйону особливого призначення МВС України «Свята Марія» в період з 19 вересня 2014 року по 05 грудня 2014 року.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щофакт участі ОСОБА_1 у бойових діях під час антитерористичної операції в районах Донецької області підтверджується достатніми та об`єктивними доказами.
Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 30 серпня 2017 року апеляційну скаргу МВС України відхилено, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 квітня 2017 року залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі ВССУ), МВС України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.
Міністерство зазначало, що заяви про встановлення фактів, що мають юридичне значення щодо надання статусу учасника бойових дій вирішуються у позасудовому порядку.
Короткий зміст вимог заперечень на касаційну скаргу
У запереченнях на касаційну скаргу, поданих у грудні 2017 року до ВССУ ОСОБА_1 , просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою ВССУ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
16 травня 2018 року справу № 686/25208/16-ц та матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2019 року справу №686/25208/16-ц призначено до судового розгляду у складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що ОСОБА_1 07 квітня 2016 року звернувся до МВС України щодо надання йому статусу учасника бойових дій. Вказане звернення позивача направлено за належністю до Національної поліції України (лист від 14 квітня 2016 року № Р-5932). Листом департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України від 28 квітня 2016 року № 12/2/2-Р-775 ОСОБА_1 повідомлено, що згідно поданої ним заяви, він приймав участь у проведенні антитерористичної операції з 06 вересня по 05 грудня 2014 року на посаді гранатометника в складі батальйону «Свята Марія», однак на підтвердження заявленого не надано жодного підтверджуючого документу. За наявною в Національній поліції України інформацією, ОСОБА_1 на службу в органи внутрішніх справ до ГУ МВС України в місті Києві у 2014-2016 роках не приймався, на посади рядового і начальницького складу до підрозділу «Свята Марія» не призначався. У вказаному листі позивачу також зазначено, що в системі МВС України не існувало батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Свята Марія». Наказом МВС України від 18 вересня 2014 року № 966 в ГУ МВС України в Донецькій області була створена рота патрульної служби міліції особливого призначення «Свята Марія», яка наказом МВС України від 31 грудня 2014 року № 1426 була передана до ГУ МВС України в місті Києві.
30 липня 2016 року ОСОБА_1 вдруге звертався до МВС України щодо надання йому статусу учасника бойових дій. Управління у справах учасників антитерористичної операції МВС України листом від 03 жовтня 2016 року № 23/3-Р-289/932 повідомило, що згідно наданої інформації за даними ліквідаційних комісій ГУ МВС України в Донецькій та Дніпропетровській областях, дані стосовно підтвердження проходження ОСОБА_1 служби в органах внутрішніх справ у складі батальйону «Шахтарськ» та «Свята Марія» відсутні.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
З аналізу положень статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вбачається, що на час заявленого ОСОБА_2 завершення участі в АТО у грудні 2014 року законодавством не було передбачено визнання учасниками бойових дій осіб, які у складі добровольчих формувань брали участь в АТО. Відповідно й затверджений на виконання вимог цього Закону Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413 (далі Порядок) не визначав процедуру надання статусу учасника бойових дій таким особам.
Зміни до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», згідно з якими учасниками бойових дій визнаються, зокрема, особи, які у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брали безпосередню участь в АТО, внесені Законом України від 7 квітня 2015 року № 291-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щодо статусу осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України» та набрали чинності 19 червня 2015 року. Зазначене стало підставою для внесення відповідних змін до Порядку, яким визначено процедуру надання статусу учасника бойових дій таким особам, перелік документів, необхідних для прийняття такого рішення, та органів, уповноважених на їх прийняття. Вказані зміни набрали чинності на час звернення ОСОБА_2 до суду з цією заявою.

Пунктом 20 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_2 до суду із заявою про встановлення факту участі у бойових діях) встановлено, що учасниками бойових дій визнаються особи, які у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брали безпосередню участь в АТО, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах АТО у період її проведення, за умови, що в подальшому такі добровольчі формування були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Абзацом третім пункту 2 Порядку (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_2 до суду із заявою про встановлення факту участі у бойових діях) встановлено, що статус учасника бойових дій надається особам, визначеним у пункті 20 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Згідно з пунктом 5 Порядку рішення про надання статусу учасника бойових дій приймається комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними, зокрема, в Міністерстві оборони України (далі - комісія). А в разі виникнення спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання - відповідною міжвідомчою комісією. Рішення щодо утворення комісії та положення про неї затверджується відповідним міністерством, центральним органом виконавчої влади та іншим державним органом.
Пунктом 8 Порядку передбачено право осіб, зазначених в абзаці третьому пункту 2 цього Порядку, самостійно звернутися до відповідної комісії в разі неподання командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) або іншим керівником підприємства, установи та організації до комісії документів, необхідних для надання статусу учасника бойових дій. Установлено, що рішення комісії може бути оскаржено в судовому порядку.
Пунктами 6, 7, 9 Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 травня 2015 року № 200 (далі Положення), у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про встановлення факту участі в бойових діях, встановлено, що вирішення питань про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, які у складі добровольчих формувань брали участь в АТО, покладається на комісії або Генерального штабу Збройних Сил України, або Міністерства оборони України, або військової частини НОМЕР_1 , або командувань видів Збройних Сил України - залежно від того, до складу якого з військових формувань такі добровольчі формування були включені. Комісії приймають рішення щодо визнання таких громадян учасниками бойових дій на підставі документів, перелік яких відповідає вищезазначеному переліку, встановленому пунктом 4 Порядку (підпункт 5 пункту 11 Положення).
У переліку документів про безпосереднє залучення особи до виконання завдань АТО в районах її проведення, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій, немає судового рішення про встановлення факту участі особи в бойових діях (пункт 4 Порядку, пункт 11 Положення). Не містить положень про можливість встановлення такого факту для надання статусу учасника бойових дій на підставі судового рішення й Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Відповідно до частини другої статті 256 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання ОСОБА_1 цієї заяви), окрім фактів, визначених частиною першою цієї статті, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно із заявою ОСОБА_2 встановлення факту участі у бойових діях необхідне йому для отримання статусу учасника бойових дій. На підтвердження цього факту заявник послався на наявність свідків із числа військовослужбовців, які разом з ним брали участь в АТО. ОСОБА_1 07 квітня 2016 року та 30 липня 2016 року звертався до МВС України щодо надання йому статусу учасника бойових дій та отримав відповідь, що інформація про проходження ОСОБА_1 служби в органах внутрішніх справ у складі батальйону «Шахтарськ» та «Свята Марія» відсутня.

Суди задовольняючи заяву, виходили з того, що факт безпосередньої участі ОСОБА_1 у бойових діях, пов`язаних із захистом незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, під час проведення антитерористичної операції на території Донецької області у період з 06 вересня до 05 грудня 2014 року підтверджується: показаннями в суді свідків, які брали участь у бойових операціях разом із заявником і мають статус учасника бойових дій; аналогічними письмовими (нотаріально посвідченими) показаннями ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; посвідченням від 14 жовтня 2014 року, згідно якого ОСОБА_1 входив до складу батальйону особливого призначення «Свята Марія»; довідкою від 27 травня 2016 року № 026-05/16 про участь ОСОБА_1 у силових операціях в складі добровольчого батальйону «Свята Марія» в зоні проведення антитерористичної операції; фотокартками; наказом Громадської організації «Всеукраїнський союз ветеранів АТО» від 24 січня 2016 року № 3 та посвідченням про нагородження ОСОБА_1 почесною відзнакою «За оборону Маріуполя».
З аналізу норм Порядку та Положення вбачається, що встановлення факту участі особи в АТО є складовою процесу надання їй статусу учасника бойових дій, для якого визначений позасудовий порядок, який здійснюють спеціально уповноважені на це органи (комісії, міжвідомчі комісії). Насамперед передбачено звернення особи, яка претендує на надання статусу учасника бойових дій, до комісії, а в разі відмови в наданні такого статусу особа має право звертатися до суду для оскарження рішення комісії, в тому числі щодо встановлення факту участі в АТО чи інших подіях, які дають право на визнання його учасником бойових дій. Під час вирішення комісією питання про надання особі статусу учасника бойових дій підлягають дослідженню ті самі обставини, на які ОСОБА_2 послався, обґрунтовуючи заяву про встановлення факту його участі у бойових діях.
Розгляд такої заяви судом є фактично перекладення на себе органом судової влади функції, яку покладено на спеціально уповноважений орган, що має відповідну компетенцію. При цьому заявник не навів обставин, які б свідчили про неможливість отримання документа, що посвідчує його участь у бойових діях в інший спосіб. Адже в силу положень Порядку та Положення показання певних осіб, визначених ними, входить до переліку документів, які підтверджують участь у бойових діях та надаються до відповідної комісії для підтвердження такої участі.
Зазначення у пункті 14 Положення про те, що рішення суду, в якому встановлений факт участі в бойових діях чи інших подіях, що дають право на визнання особи учасником бойових дій, визнається як документ, що підтверджує право громадянина на визнання його учасником бойових дій, не означає, що такий факт може бути встановлений за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Вказаний факт суд може встановити у випадку оскарження громадянином рішення спеціально уповноваженого органу, що має відповідну компетенцію.
Таким чином, на час звернення ОСОБА_2 до суду із цією заявою чинне законодавство передбачало позасудову процедуру підтвердження особою її участі в бойових діях з метою отримання статусу учасника бойових дій. Визначено орган, який уповноважений приймати таке рішення, встановлено перелік документів, необхідних для підтвердження участі особи в бойових діях. Перекладання на суд функцій такого органу суперечило б вимогам закону, створило б умови для уникнення встановленої законодавством процедури отримання статусу учасника бойових дій та поставило б у нерівні умови осіб, які отримують такий статус з дотриманням цієї процедури. Проте особа, якій рішенням уповноваженого органу (комісії) відмовлено у визнанні учасником бойових дій, не позбавлена права звернутися до суду з метою оскарження такого рішення, і під час дослідження обставин відмови в позовному провадженні можуть досліджуватися, зокрема, докази, надані особою на підтвердження факту участі у бойових діях разом з іншими обставинами, заслуховуватись доводи і заперечення сторін.
З урахуванням наведеного зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинен вирішуватись у позасудовому порядку відповідно до встановленої законодавством процедури.
Такий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року провадження № 14-284цс19 (у цивільній справі № 233/2929/17).

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків про належність розгляду цієї справи за правилами цивільного судочинства, то оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 30 серпня 2017 рокунеобхідно скасувати, а провадження у справі закрити.
Керуючись 255, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ Українизадовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 30 серпня 2017 рокускасувати.

Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство внутрішніх справ України, Державна служба України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, Міністерство соціальної політики України, Антитерористичний центр при Службі безпеки України, про встановлення факту, що має юридичне значення, закрити.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

Судді: В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук