Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 691/818/15-ц

провадження № 61-33685св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору - громадська організація «Справа принципу»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду

м. Маріуполя Донецької області, у складі судді Іскорської Є. С.,

від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області, у складі колегії суддів Билини Т. І., Кочегарової Л. М., Попової С. А.,

від 11 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог позовом

У червні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що 11 серпня 2005 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є

АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладений кредитний договір № MRH0GF04000055, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 23 053, 90 доларів США на строк до 07 серпня 2025 року зі сплатою процентів за користування кредитом.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладений договір поруки.

У порушення положень статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та умов кредитного договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 04 квітня 2016 року утворилася заборгованість у загальній сумі 17 133, 23 доларів США, з яких: 14 051, 37 доларів США заборгованість за кредитом; 1 952, 91 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом; 432, 69 доларів США заборгованість з комісії за користуванням кредитом; 696, 26 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, яку позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь, разом з понесеними судовими витратами.

Заперечуючи проти задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 у липні 2016 року звернулася до суду із зустрічним позовом до

АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору, договорів застави майнових прав та іпотеки, а також державної реєстрації в реєстрі іпотек.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 11 серпня 2005 року між нею та банком укладений кредитний договір № MRH0GF04000055, відповідно до умов якого вона отримала кредит у розмірі 23 053, 90 доларів США на термін до 07 серпня 2025 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 0, 92 % на місяць на суму залишку за кредитом та щомісячної комісії у розмірі 0, 18 % від суми виданого кредиту.

В забезпечення виконання зобов`язання за указаним договором між банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки.

Також, 22 серпня 2015 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку АТ КБ «ПриватБанк» двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , загальною площею 46,6 кв.м.

Стверджувала, що умови кредитного договору про розрахунки між банком-резидентом України в іноземній валюті є суттєвим порушенням прав позичальника у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки грошовою одиницею України є гривня. Фізична особа не має права отримувати кредити в іноземній валюті та повертати банку кредит і проценти за користування кредитом в іноземній валюті.

Спірний кредитний договір містить норми, які порушують цивільне законодавство України, що є підставою для визнання його недійсним.

АТ КБ «ПриватБанк» не надав для ознайомлення їй жодної ліцензії, тобто дозволу на право здійснювати операції з кредитування резидентів України в іноземній валюті для подальшого використання цієї валюти на споживчі цілі на внутрішньому ринку, а відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин, вчинений юридичною особою без відповідної ліцензії, може бути визнаний судом недійсним.

До підписання кредитного договору ОСОБА_1 не отримала від

АТ КБ «ПриватБанк» письмового повідомлення про сукупну вартість кредиту та про переваги чи недоліки пропонованої схеми кредитування, тобто переваги та недоліки кредитування в іноземній валюті, кредитор не попередив її, як позичальника, про валютні ризики. Позичальнику не був наданий графік платежів, тим самим банк в односторонньому порядку, без згоди позичальника, вирішив, яка сума із щомісячного платежу, що дорівнює 220, 57 доларів США, зараховується на погашення тіла кредиту, а яка на сплату процентів та інших платежів.

Кредитний договір містить інші несправедливі умови, зокрема, щодо сплати у збільшеному розмірі процентів у випадку порушення зобов`язань. Вважає, що відсутність інформації про сукупну вартість кредиту та інформації про валютні ризики, яка повинна надаватися перед укладенням кредитного договору є обманом клієнтів, внаслідок чого на підставі статті 229, 230 ЦК України кредитний договір може бути визнаний недійсним. Крім того, кредитний договір містить несправедливі умови для позичальника.

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати кредитний договір № MRH0GF04000055, укладений 11 серпня 2005 року між нею та АТ КБ «ПриватБанк» таким, що має істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника (споживача) та несправедливим в цілому;

- визнати недійсним кредитний договір № MRH0GF04000055, укладений 11 серпня 2005 року між нею та АТ КБ «ПриватБанк»;

- визнати недійсним договір застави майнових прав, укладений

11 серпня 2005 року між нею та АТ КБ «ПриватБанк»;

- визнати недійсним договір іпотеки, укладений 22 серпня 2005 року між нею та АТ КБ «ПриватБанк»;

- визнати недійсною реєстрацію в Державному реєстрі іпотек договору іпотеки, укладеного 22 серпня 2005 року між нею та

АТ КБ «ПриватБанк», реєстраційний номер 2488740.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 21 листопада 2016 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь

АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором станом

на 04 квітня 2016 року в загальній сумі 16 436,97 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 14 051,37 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом -

1 952,91 доларів США, заборгованості з комісії за користуванням кредитом -

432,69 доларів США.

Стягнуто у з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі по 3 099,19 грн з кожного.

У задоволенні іншої частини первісного позову та задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що 11 серпня 2005 року між сторонами був укладений кредитний договір № MRH0GF04000055, зобов`язання за яким відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконала, а ОСОБА_2 , як поручитель за кредитним договором взяв на себе зобов`язання нести солідарну з ОСОБА_1 відповідальність за невиконання умов зазначеного кредитного договору.

В задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені відмовлено на підставі Закону України від 02 вересня 2015 року № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який передбачає заборону нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що сторони є вільними в укладенні договору, підстави для визнання оспорюваних правочинів (кредитного договору № MRH0GF04000055 від 11 серпня 2005 року, договору застави майнових прав від 11 серпня 2005 року та договору іпотеки від 22 серпня 2005 року) недійсними відповідачем не доведено.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 січня 2017 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно визначив норми, які регулюють спірні відносини та правильно їх застосував. Апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції при розгляді справи вимог матеріального чи процесуального законів, або неправильної оцінки досліджених по справі доказів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 11 січня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано матеріали цивільної справи № 263/6794/16-ц з місцевого суду.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

12 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 263/6794/16-ц передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди не застосували статтю 99 Конституції України, статті 32, 35 Закону України «Про Національний банк України», статтю 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №»15-93, статті 192, 533 Цивільного кодексу України, статтю З Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а лише посилалися на непрямі норми Цивільного кодексу України, що передбачають (але прямо не дозволяють) використання іноземної валюти лише у випадках і порядку, встановлених саме законом.

Суд першої інстанції неправомірно визначив, що зміст укладеного договору не суперечить вимогам закону, оскільки особи, які його укладали, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішньої волі та договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що при укладанні спірного кредитного договору банк не повідомив позичальника про сукупну вартість кредиту та інших супутніх витрат, а також про валютні ризики. Кредитний договір містить умови, які є несправедливими у силу статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суди не в повній мірі дослідили докази. Під час судових засідань суд першої інстанції порушив положення статті 160 ЦПК України, що свідчить про незаінтересованість суду у повному та всебічному розгляді справи, що має істотне значення при її вирішенні та винесенні справедливого і неупередженого рішення.

Суди попередніх інстанцій проігнорували той факт, що її кредит був придбаний англійською компанією, а АТ КБ «ПриватБанк» не є іпотекодержателем за укладеним договором.

Судом апеляційної інстанції було необґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення розгляду справи у зв`язку з поданням позовної заяви поручителем про визнання договору недійсним та не надано час на оскарження постановленої ухвали.

Учасниками справи відзив (заперечення) на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 11 серпня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем

ОСОБА_1 укладено кредитний договір № MRH0GF04000055, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 23 053, 90 доларів США на строк до 07 серпня 2025 року.

За умовами пункту 1 кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівкою через касу на строк 240 місяців по 07 серпня 2025 року у вигляді невідновлюваної кредитної лінії в розмірі 23 053, 90 доларів США на придбання нерухомості у

сумі 18 000 доларів США та на оплату страхових платежів у сумі

5 053, 92 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитними коштами 0, 92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та щомісячної комісії у розмірі 0, 18 % від суми виданого кредиту, плюс сума, розрахована відповідно до пункту 3.10 цього договору.

Погашення заборгованості за цим договором здійснюється у такому порядку: щомісяця у період сплати, за який приймається період

з 24 по 28 число кожного місяця позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 220, 57 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом, процентами, комісії.

Для виконання договору банк відкриває позичальнику рахунок НОМЕР_3 для зарахування коштів, направлених на погашення заборгованості, кредитний рахунок НОМЕР_2, рахунок за процентами НОМЕР_1 , рахунок для обліку комісії.

Судами також встановлено, що ОСОБА_1 отримала суму грошових коштів, визначену кредитним договором.

З метою забезпечення виконання договору кредиту 11 серпня 2015 року

ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладений договір поруки № MRH0GF04000055, відповідно до умов якого останній поручився перед банком за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі.

Згідно з договором іпотеки від 22 серпня 2005 року ОСОБА_1 передала в іпотеку ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є

АТ КБ «ПриватБанк», двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 46,6 кв.м.

Свої зобов`язання за кредитним договором та договором поруки відповідачі у встановленому порядку не виконали, у зв`язку з чим станом на 04 квітня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 17 133, 23 доларів США, яка складається із:

- 14 051, 37 доларів США заборгованості за кредитом;

- 1 952, 91 доларів США заборгованості по процентам за користування кредитом;

- 432, 69 доларів США заборгованості з комісії за користуванням кредитом;

- 696, 26 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Згідно пунктом 6 договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти днів з моменту її отримання.

Відповідно до пункту 5 договору поруки позивачем 06 квітня 2016 року за вих. №30.1.0.0/2-859 направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за кредитним договором

від 11 серпня 2005 року № MRH0GF04000055, яка залишилася невиконаною.

ОСОБА_1 належним чином виконувала умови договору з серпня

2005 року по січень 2015 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані і проживають у місті Маріуполі Донецької області.

На час укладення оспорюваного кредитного договору АТ КБ «ПриватБанк» мав ліцензію за № 22, видану 04 грудня 2001 року на право здійснення операцій визначених пунктами 1-4 частини другою та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Згідно дозволу № 22-2 від 29 липня 2003 року та додатку до нього

АТ КБ «ПриватБанк» на час укладення оспорюваного кредитного договору мав право здійснювати операції з валютними цінностями.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У силу статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до положень статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Щодо вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк»

Встановивши, що позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором № MRH0GF04000055 від 11 серпня 2005 року належним чином, надавши ОСОБА_1 грошові кошти в кредит, а відповідачі не виконують взяті на себе зобов`язання з їх повернення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Разом з тим, неможливо погодитись із висновками судів попередніх інстанцій про стягнення з відповідачів на користь банку комісії у розмірі 436, 69 доларів США.

Згідно пунктів 1.1, 2.2.3 кредитного договору № MRH0GF04000055

від 11 серпня 2005 року позичальник зобов`язується сплатити комісію згідно пунктів 1.1, 3.10 даного договору. Розмір щомісячної комісії в розмірі 0, 18 % від суми виданого кредиту плюс сума, розрахована відповідно до

пункту 3.10 даного договору.

Вирішуючи спір в частині стягнення комісії, суди попередніх інстанцій у порушення вимог статей 212 - 214, 303, 315 ЦПК України 2004 року не звернули уваги, що, заявивши вимоги про стягнення комісії у розмірі

436, 69 доларів США, банк не зазначив, за які саме послуги нарахована вказана комісія та чи не є ці послугами такими, що супроводжують кредит і вчиняються на користь банку.

З урахуванням наведеного, вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення комісії у розмірі 436, 69 доларів США, є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

При цьому, судами вірно встановлено, що оскільки зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 належним чином не виконувала, то з неї та поручителя ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь банку заборгованість за кредитним договором, яка складається з боргу за кредитом та процентах.

Судом першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно застосовано положення статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та враховано, що банком заявлено вимогу про стягнення пені за період з вересня 2014 року, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідачами наданий банком розрахунок заборгованості належними та допустимими доказами не спростований.

Відповідно до частин першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки суди при вирішенні вимог банку про стягнення комісії неправильно застосували норми матеріального права, судові рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог

АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення комісії підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Щодо вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанцій, обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору № MRH0GF04000055

від 11 серпня 2005 року сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, відповідач на момент укладення кредитного договору не заявляла додаткових вимог щодо його умов та у подальшому виконувала його умови протягом 2005 - 2015 років, банк надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг, порядку погашення кредиту, кількості платежів та їх періодичності, обсягу платежів на весь час дії договору тощо.

ОСОБА_1 при укладенні оспорюваних договорів мала можливість ознайомитися з їх умовами та не погодитися чи відмовитися від їх укладення.

Окрім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору позичальник могла скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте вона таких дій не вчинила. Натомість підписала договір та тривалий час вносила кошти на погашення боргу, тобто договір сторонами виконувався.

У порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину, встановленої статтею 204 ЦК України, ОСОБА_1 не надала.

Отже, встановлені судами обставини справи не дають підстав вважати, що дії АТ КБ «ПрвиатБанк» при укладанні кредитного договору суперечили волевиявленню ОСОБА_1 , а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що банк ввів її в оману щодо істотних умов кредитного договору, зокрема, щодо сукупної вартості кредиту, є безпідставними та не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотно значення, крім випадків, встановлених законом.

Звертаючись до суду із цим зустрічним позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог посилалася на те, що оспорювані правочини вчинені нею внаслідок помилки.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що позивач не довела, що на момент укладення оспорюваного кредитного договору мала місце помилка щодо прав та обов`язків сторін правочину та вона має істотне значення для його чинності.

Встановивши, що сторонами у момент укладення договору дотримано вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов`язкових умов, кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Правильними є висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання недійсними договору застави майнових прав та договору іпотеки, оскільки останні укладені з метою забезпечення виконання зобов`язань за спірним кредитним договором, отже є похідним.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України

від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказану обставину, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Судом встановлено наявність у АТ КБ «ПриватБанк» банківської ліцензії на здійснення валютних операцій від 19 березня 1992 року № 22 та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій від 05 жовтня 2011 року № 22.

Інформація про наявність у АТ КБ «ПриватБанк» ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій розміщена на офіційному сайті Національного банку України та є загальнодоступною, а тому за наявності в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано визначив заборгованість за кредитним договором в іноземній валюті, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постановах: від 16 вересня 2015 року у справі № 6-190цс15 та від 10 лютого 2016 року у справі № 6-1680цс15.

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про незаконність видачі кредиту та проведення розрахунків в іноземній валюті, та неправомірність судових рішень у частині стягнення боргу в іноземній валюті є безпідставними.

Доводи касаційної скарги щодо відступлення АТ КБ «ПриватБанк» прав вимоги за кредитним договором № MRH0GF04000055 від 11 серпня

2005 року не можуть бути прийняті до уваги судом касаційної інстанції, оскільки судами встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» на час вирішення справи в судах попередніх інстанцій має право вимоги за кредитним договором № MRH0GF04000055 від 11 серпня 2005 року, укладеним з ОСОБА_1

Апеляційним судом обґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі, оскільки на час його розгляду судом були відсутні докази відкриття провадження по справі за позовом ОСОБА_2 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання договору поруки припиненим.

При цьому судом апеляційної інстанції роз`яснено право та порядок оскарження в касаційному порядку ухвали від 11 січня 2017 року, постановленої за результатами розгляду зазначеного клопотання.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити без змін оскаржувані судові рішення в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки доводи касаційної скарги висновків судів у цій частині не спростовують.

Відповідач ОСОБА_2 судові рішення у справі № 263/6794/16-ц в касаційному порядку не оскаржує.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною десятою статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких обставин з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених вимог банку, із вирахуванням належного її судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг пропорційно задоволених вимог, в розмірі 2 953, 73 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 11 січня 2017 року скасувати в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» комісії у розмірі

436, 69 доларів США.

У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення комісії у розмірі 436, 69 доларів США відмовити.

Зменшити загальний розмір заборгованості, яка підлягає солідарному стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», до

16 004 (шістнадцять тисяч чотири) доларів США 28центів.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 11 січня 2017 року змінити в частині розподілу судових витрат, зменшивши розмір судового збору, який підлягає стягненню на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» з ОСОБА_1 , із 3 099, 19 грн до 2 953, 73 грн.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович