Справа № 465/7157/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/855/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , представників ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та усунення перешкод шляхом зняття з реєстрації місця проживання, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та усунення перешкод шляхом зняття з реєстрації місця проживання.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

У цій квартирі вона зареєстрована з моменту її отримання з 10 серпня 1073 року.

У вищезгадані квартирі крім неї зареєстровані проте не проживають ОСОБА_1 , яка доводиться її невісткою (дружиною її покійного сина) та повнолітні діти ОСОБА_1 від першого шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Відповідачі не проживають за вказаною адресою, не сплачують комунальні платежі, кореспонденцію не отримують, особистих речей не мають, не цікавляться квартирою понад шість місяців без поважних причин.

З урахуванням зазначених обставин, позивачка на підставі ст.ст.71,72 ЖК України просила:визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м.Львова від 24 січня 2019 року визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 :

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Франківським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області 20.01.1997 року, інд. податковий номер НОМЕР_2 ;

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серія НОМЕР_3 , виданий Франківським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області04.04.1997 р., інд. податковий номер НОМЕР_4 ;

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серія НОМЕР_5 , виданий Франківським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області 14.08.1997 року, інд. податковий номер НОМЕР_6 .

Рішення суду через свого представника ОСОБА_2 оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є єдиним її житлом у якому вона проживає.

У зазначену квартиру вона вселилася після реєстрації шлюбу з сином позивачки ОСОБА_8 у 1997 році.

У 2008-2012 році вони за спільні кошти зробили ремонт у квартирі, в ході якого замінили батареї центрального опалення, вікна та міжкімнатні двері. Крім того купували побутову техніку, зокрема холодильник, яким користується позивачка по даний час.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 чоловіка ОСОБА_8 вона неодноразово виїжджала за кордон у республіку Польща на заробітки, але коли поверталася в Україну то проживала у своїй квартирі від 3-х до 21 дня, а потім поверталася на роботу.

З листопада 2017 року ОСОБА_3 чинить їй перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Суд взяв до уваги показання свідків, які були викликані стороною позивачки, але залишив поза увагою показання свідків ОСОБА_9 (її рідного брата) та ОСОБА_10 які підтверджували про те, що вона завжди проживала у спірній квартирі коли поверталася з роботи з республіки Польща.

Просить скасувати рішення в частині визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі по АДРЕСА_1 і в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, представників ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скарг слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст.163 Житлового кодексу України, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, п.п.1 і 5 частини третьої і частиною четвертою ст.71 цього кодексу.

Відповідно до ст.71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно із ст.72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналіз ст.ст.71 та 72ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у звязку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 27.12.2018 року в справі № 441/1517/16-ц.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст.89 ЦПК України.

Судом та матеріалами справи встановлено, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , з серпня 1973 року зареєстрована ОСОБА_3 (1947р.н.).

Зазначену квартиру позивачка отримала у 1973 році працюючи на заводі.

З вересня 1997 року у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та її діти від першого шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Також у даній квартирі до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_4 був зареєстрований син позивачки ОСОБА_3 та чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_8 .

До того як зареєструватися у квартиру позивачки, ОСОБА_1 у квітні 1997 року відчужила свою квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Із досліджених судом Актів, затверджених директором ЛКП «Магістральне» № 996 від 07 вересня 2016р., № 1256 від 09 листопада 2016р., № 1364 від 14 грудня 2016р., № 543 від 25 жовтня 2017р. та № 527 від 16 травня 2018 року, які складені в присутності свідків вбачається, що в період, щонайменше, з 07 вересня 2016р. по 16 травня 2018р. відповідачка ОСОБА_1 не проживає за місцем реєстрації.

Її діти від першого шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у спірній квартирі фактично ніколи не проживали, останні визнали позов, просили слухати справу без їх участі (т.1 а.с.37-38).

В суді апеляційної інстанції встановлено, що вперше комісія ЛКП «Магістральне» склала Акт №301 від 14 березня 2016 року про відсутність ОСОБА_1 за місцем реєстрації.

Таким чином? із змісту вищезазначених Актів видно, що на момент звернення ОСОБА_3 з позовом відповідачка ОСОБА_1 була відсутня за місцем реєстрації дев`ять місяців без поважних на це причин, тобто з 14 березня 2016 року по 22 грудня 2016 року.

В суді першої інстанції позивака ОСОБА_3 пояснила, що після смерті сина ОСОБА_7 , ОСОБА_1 заходила у квартиру лише по потребі і їхала до синів в село. Поки син був живий то відповідачка ні на що не претендувала, а після смерті сина захотіла розміняти її трьохкімнатну квартиру і отримати для себе однокімнатну У неї є дочка у якої є п`ятеро дітей (її онуки) які також потребують житла (т.1 а.с.71-74).

Свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 в суді першої інстанції також підтвердили факт не проживання відповідачки ОСОБА_1 без поважних причин більше ніж шість місяців до дня звернення позивачки з позовом до суду. Зазначені свідки є незацікавленими особами і не знаходяться у родинних стосунках із сторонами. Вони своїми підписами в актах від 14 березня 2016 року (т.2 а.с.228), 07 вересня 2016 року (т.1 а.с.7) та 14 грудня 2016 року (т.1 а.с.5) також стверджували факт не проживання відповідачів у спірній квартирі.

Зазначені докази беззаперечно підтверджують факт не проживання відповідачки ОСОБА_1 у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців.

Суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги зазначені показання та відкинув як необґрунтовані показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (близькі родичі відповідачки ОСОБА_1 ).

Доводи апеляційної скарги про поважність причин відсутності відповідачки за місцем реєстрації у 2016-2017 роках не знайшли свого підтвердження.

Наявність постійних виїздів відповідачки ОСОБА_1 за кордон у 2016-2017 роках (т1.а.с.114), не свідчить, що такі пов`язані із характером роботи чи навчання. Даних про роботу позивачки за кордоном матеріали справи не містять. Також відсутні докази того, що позивачка поверталася у спірну квартиру у перервах між поїздками за кордон.

Як в суді першої так й апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_1 посилалася на те, що вона дбала про квартиру у якій зареєстрована, підтримувала її у належному стані, однак додані фотографії на 46 арк. цієї квартири (додатки до заперечення) вказують на те, що квартира знаходиться у занедбаному стані, у квартирі цвіль, грибок, занедбане сантехнічне обладнання.

З врахуванням віку та стану здоров`я ОСОБА_3 , яка після смерті сина залишилася проживати одна у своїй квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яку, у свій час, отримала згідно ордеру, втрати інтересу до цієї квартири ОСОБА_1 та відсутності останньої за місцем реєстрації без поважних причин більше ніж шість місяців, обґрунтованими є вимоги позивачки про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування даним житловим приміщенням.

Колегія суддів зазначає, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МаккКен проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50; рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Європейської конвенції з прав людини, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюються «згідно із законом» та не може розглядатись як «у демократичному суспільстві» (рішення у справі Савіни проти України від 18 грудня 2008 року).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним» у «демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «загальній суспільній необхідності» зокрема бути спів розмірним із переслідуваною законною метою (пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року.

Однак, в даній справі визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , не буде становити для неї надмірний тягар, оскільки згідно свідоцтва про право на спадщину від 22 квітня 2009 року ОСОБА_1 є спадкоємницею всього майна своєї матері ОСОБА_15 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 , зокрема: житлового будинку в АДРЕСА_4 та права на земельну ділянку (пай) площею 2,2194 га в межах даного населеного пункту.

Посилання відповідачки ОСОБА_1 , на те, що зазначений житловий будинок АДРЕСА_4 в аварійному стані не заслуговують на увагу, оскільки власність зобов`язує останню дбати про своє майно, здійснювати капітальний та поточний ремонт, не допускати руйнування будинку з плином часу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16 вересня 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.