ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 вересня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 739/1871/18

Головуючий у першій інстанції Іващенко А. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/600/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової плати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бобрової І.О.,

суддів Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

сторони:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК",

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 11 січня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення м.Новгород-Сіверський,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення 16.01.2019,

У С Т А Н О В И В:

30 жовтня 2018 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 17.05.2008 у розмірі 30243,63 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 17.05.2008 між банком та ОСОБА_1 був укладений договір № б/н, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 4000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, Правилами користування платіжною карткою становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Свої зобов`язання за договором та угодою банк виконав у повному обсязі, проте ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим утворилась заборгованість в загальній сумі 30243,63 грн, яка складається з: 3581,59 грн - заборгованість за кредитом, 24183,77 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 800,00 грн заборгованість за пенею та комісією, 250,00 грн - штраф (фіксована частина), 1428,27 грн - штраф (процентна складова), та яку банк просив стягнути з відповідача.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 11 січня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в рахунок відшкодування заборгованості за кредитним договором № б/н від 17.05.2008, 3781,59 грн та судовий збір в розмірі 1762,00 грн. В задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить змінити рішення суду першої інстанції, скасувавши його в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками, пенею, комісією та штрафами та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, фактичним обставинам справи, допущення порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, скаржник зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст.204 ЦК України, яка стороною відповідача не спростована, договір, укладений між сторонами є дійсним і підлягає виконанню. Скаржник зазначає, що відповідач укладання чи не укладання кредитного договору не оспорював, розрахунок заборгованості не спростував, відсутність заборгованості та виконання умов договору належним чином не доведено. ОСОБА_1 не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобов`язань, зустрічних позовних вимог не заявляв. Таким чином судом помилкового відмовлено в частині позовних вимог. Позивач вважає, що судом не перевірено розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, частково виконував умови кредитного договору, частково сплачував заборгованість за договором, у тому числі відсотки, пеню та комісії (погашення відображені у розрахунку заборгованості в графі «Сума погашення за наданим кредитом»), а отже визнав свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів. Також на думку скаржника, судом звужено права позивача на судовий захист, оскільки суд виключив своєчасне вирішення спору та відстрочив час виконання відповідачем зобов`язання за Договором з урахуванням апеляційної тяжби позивача на оскарження незаконного рішення та понесення додаткових витрат у вигляді судового збору.

Своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідач ОСОБА_1 не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що 17.05.2008 відповідно до Умов та правил надання банківських послуг ОСОБА_1 , підписавши анкету-заяву (а.с.7 фотокопія), отримав у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (назву якого змінено на АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), кредит у розмірі 4000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, за умовами якої передбачено сплату 36.00 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У тексті вказаної заяви зазначено, що ОСОБА_1 погодився із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Зазначено, що він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Також підтвердив, що ознайомлений і згодний з Умовами та Правилами надання послуг накопичення «Копилка», і згоден на оформлення цієї послуги.

Позивач стверджує, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 30.09.2018 виникла заборгованість у розмірі 30243,63 грн, яка складається з: 3581,59 грн - заборгованість за кредитом, 24183,77 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 800,00 грн заборгованість за пенею та комісією, 250,00 грн - штраф (фіксована сума), 1428,27 грн - штраф (процентна ставка). На підтвердження даної заборгованості позивачем надано відповідний розрахунок (а.с.5).

Як вказано вище, оскаржуваним рішенням від 11.01.2019 суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 3581,59 грн заборгованості за тілом кредиту та 200 грн пені. В задоволенні позовних вимог про стягнення 24 183,77 грн заборгованості за відсотками, 600 грн пені, 250,00 грн штрафу (фіксована сума), 1428,27 грн штрафу (процентна ставка) відмовлено.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» оскаржує зазначене судове рішення в частині відмови в задоволенні позову.

З урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №186/1743/15-ц, про те, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується, колегія суддів не переглядає судове рішення в частині задоволених позовних вимог, а саме про стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 3581,59 грн та 200 грн пені.

Переглядаючи судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості по відсотках, пені, штрафів, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність законних підстав для задоволення зазначених позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 17.05.2008 процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо розміру відсотків за користування кредитними коштами.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач в своїй позовній заяві не пред`явив.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за пеню і штрафи. Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у стягненні з відповідача штрафів є вірними. Рішення в частині стягнення 200 грн пені не оскаржується. Предметом оскарження є відмова у стягненні пені в повному обсязі.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від17.05.2008, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (в дійсності цей документ має назві «Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду»), та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови.

Колегія суддів вважає, що, позивачем не доведено належними та достатніми доказами, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ, а також те, що вказані документи на момент підписання ОСОБА_1 заяви від 17.05.2008 взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

В оцінці доводів позивача про те, що саме заява позичальника разом з цими Умовами та Правилами становить укладений між ними кредитний договір, колегія суддів вважає за необхідне дотриматися правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17, ухваленій у аналогічних правовідносинах, зміст якої зводиться до того, що роздруківка Умов та Правил із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), та що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Підстав відступити від цього правового висновку під час розгляду справи, що переглядається, колегія суддів не встановила.

Посилання банку на фактичне користування відповідачем кредитними коштами з використанням отриманої кредитної карти, часткове виконання умов кредитного договору, часткову сплату заборгованості за договором, що відображається у розрахунку заборгованості в графі «Сума погашення за наданим кредитом», апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки вказане не свідчить про наявність між сторонами кредитних правовідносин за відсутності доказів укладення саме кредитного договору, а сам факт користування ОСОБА_1 кредитною лінією та часткове погашення коштів не свідчить про достеменну обізнаність відповідача, як це передбачено діючим законодавством, про суму кредитного ліміту, умови зміни розміру такого ліміту, порядку та розміру нарахування відсотків тощо. Отже сам по собі факт користування такими коштами не породжує виникнення між сторонами кредитного зобов`язання, а має іншу правову природу.

Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Виходячи із встановлених обставин справи та наданих сторонами доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, оцінених апеляційним судом в сукупності згідно із приписами процесуального закону, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження можливості стягнення з відповідача процентів та неустойки не надано, а тому вимоги про стягнення на його користь з ОСОБА_1 кредитної заборгованості за відсотками в сумі 24183,77 грн, пені в сумі 600 грн, штрафів на суму 1678,27 грн, обґрунтовано не задоволені судом першої інстанції.

Помилкове посилання суду першої інстанції на Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», який згідно із рішенням Конституційного Суду України від 11.07.2013 у справі №1-12/2013 застосовується лише до відносин між підприємствами, установами та організаціями, а також фізичними особами-підприємцями, на правильність судового рішення не впливає.

Посилання скаржника на звуження права позивача на судовий захист, є голослівними. Подача апеляційної скарги є правом, а не обов`язком учасника справи, який самостійно визначається з реалізацією такого права.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення, а рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 11 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

О.Є.Мамонова

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 19.09.2019.