Справа №442/5116/19
Провадження №2/442/1396/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2019 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Крамара О.В.

з участю секретаря - Лютик Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Дрогобича цивільну справу за позовом Комунального некомерційного підприємства «Херсонська міська клінічна лікарня ім..А. і О.Тропіних» Херсонської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування коштів витрачених на проходження інтернатури,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд із вказаним позовом, вобгрунтування якого покликається на те, що Рішенням Херсонської міської ради від 16.08.2018 року № 1573, відповідно до Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, Комунальний заклад Херсонська міська клінічна лікарня імені Афанасія і ОСОБА_2 реорганізовано шляхом перетворення з комунального закладу Херсонська міська клінічна лікарня імені Афанасія і Ольги Тропіних у комунальне некомерційне підприємство "Херсонська міська клінічна лікарня імені Афанасія і Ольги Тропіних Херсонської міської ради. Підприємство є правонаступником усього майна, майнових та немайнових прав та обов`язків комунального закладу «Херсонська міська клінічна лікарня Афанасія і ОСОБА_2 ».

23 березня 2015 року Міністерством охорони здоров`я України було видано направлення на роботу №13 ОСОБА_1 про те, що вона направляється в розпорядження Департаменту охорони здоров`я Херсонської обласної державної адміністрації Комунальний заклад «Херсонська міська клінічна лікарня імені Афанасія і ОСОБА_3 Тропіних», де 01 серпня 2015 року призначена на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Офтольмологія».

Місцем проходження очної частини інтернатури визначено базу Одеського національного медичного університету, згідно наказу Департамент; охорони здоров`я Херсонської обласної державної адміністрації №442-К вц 30.07.2015 та наказу Департаменту охорони здоров`я Херсонської обласно державної адміністрації №444-К від 28.07.2016 року.

30 липня 2015 року до відділу кадрів КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. А. і О. Тропіних» з направленням на роботу звернулася ОСОБА_1 , де нею власноручно було написано заяву про проходженн інтернатури в лікарні на посаді лікаря-інтерна за спеціальністю «Офтальмологія» з подальшим працевлаштуванням.

Згідно наказу КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. А. і О. Тропіних» №229-К від 30.07.2015 року ОСОБА_1 зараховано до лікарні на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Офтальмологія» з 01.08.2015 року з подальшим працевлаштуванням.

Також, з ОСОБА_1 було укладено трудовий договір, як з випускником вищого навчального закладу від 01.08.2015 року, де п.2.2.1. зазначено, що «Відпрацювати у КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. А. і ОСОБА_4 . ОСОБА_5 до спливу трирічного терміну після закінчення навчального закладу (не враховуючи навчання в інтернатурі)».

17.08.2017 року відповідно до наказу № 326-К по лікарні від 18.08.2017 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи за ст.38 КЗпП України.

Відповідно до п.21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни або звільнення за власним бажанням протягом трьох років, випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

ОСОБА_1 навчалася у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова за державного формою замовлення.

Відповідно до Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-ІУ рівня акредитації медичних факультетів, університетів, Наказу МОЗ України №291 від 19.09.1996р. витрати пов`язані з навчанням лікаря-інтерна ОСОБА_6 покладаються на КНЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. А. і О. Тропіних», який мав прийняти, після закінчення Одеського національного медичного університету, ОСОБА_1 на постійне місце роботи.

Договірні відносини між позивачем та відповідачем відбулись, ОСОБА_1 отримала освітні послуги в повному обсязі відповідно до Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України від 25.12.1997 року № 367.

Загальний обсяг витрат КНЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. А. і О. Тропіних» Херсонської міської ради на проходження в інтернатурі ОСОБА_1 складає 61 636,80 (шістдесят одну тисячу шістсот тридцять шість) гривень 80 копійок. Оскільки ОСОБА_1 добровільно коштів не повертає то в них виникла необхідність звернутися з даним позовом в суд.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи є клопотання про розгляд справи у їх відсутності, просить позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, подала клопотання про розгляд справи у її відсутності, в задоволенні позову просить відмовити з підстав викладених у письмовому відзиві.

Оскільки сторони по справі в судове засідання не з`явились то відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, «здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Матеріалами справи встановлено та сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 , навчалась у Вінницькому національному медичному університеті ім.М.І.Пирогова за державною формою навчання у 2009-2015рр. Отримавши направлення на роботу №13, 01.08.2015 р. була призначена на посаду лікаря-інтерна КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. А. і О. Тропіних» за спеціальністю «Офтальмологія».

01.08.2015 року позивач та відповідач уклали трудовий договір, який 18.08.2017 року розірвано на підставі ст.. 38 КЗпП України, за заявою ОСОБА_1 , яка зокрема в заяві зазначила причиною звільнення: невиконання працедавцем п.33 ч.4 Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25.12.97 № 367 «Про затвердження Порядку працевлаштування випускників».

Згідно з п.33, ч. IV Наказу МОЗ України від 25.12.1997р. №367 «Про затвердження порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснюється за державним замовленням, Випускники, які одержали направлення на роботу в іншу місцевість, а також члени їх сімей забезпечуються житлом згідно з чинним законодавством та умовами направлення.

Позивач у своєму позові зазначає, що КНЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім.. А. і О. Тропіних» Херсонської міської ради затратила 61636,80 грн. на проходження в інтернатурі ОСОБА_1 , на підтвердження чого надала Бухгалтерську довідку № 01-7/1327-4 від 05.07.2019. Водночас із цієї довідки вбачається, що вказані вище кошти це є «Заробітна плата (стипендія) разом з нарахованим Єдиним соціальним внеском».

Таким чином, за час проходження інтернатури позивач сплачував відповідачу заробітну плату. Інших виплат позивачем відповідачу здійснено не було, зокрема відповідних доказів щодо їх нарахування позивач суду не надав. Аналіз заявлених позовних вимог з доданими позивачем доказами на підтвердження позовних вимог фактично передбачає вимогу про повернення заробітної плати, однак передбачених законом підстав вважати виплачену лікарю - інтерну за час проходження інтернатури заробітну плату, витратами на навчання не має.

Відповідно до ст..43 Конституції України: «Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно положень ст.94 КЗпП України, заробітна плата є винагородою, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст.127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть проводитися тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Враховуючи, що відповідно до норм матеріального права заробітна плата не може бути віднесена до вартості навчання, а чинним трудовим законодавством не передбачена можливість стягнення із працівника нарахованої і виплаченої йому заробітної плати за час виконання трудових обов`язків, та позивачем не надано і судом не встановлено наявності належних та допустимих доказів, які б вказували або встановлювали витрати позивача, пов`язані з навчанням відповідача, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Разом з тим, позивач, як на підставу своїх вимог покликається на обов`язок відповідача нести відповідальність за порушення зобов`язань, порядок виконання яких регулюється ст. 526, 611 ЦК України, оскільки остання не відпрацювала у замовника не менше трьох років, до якого період навчання в інтернатурі не входить.

Щодо вказаної підстави слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ч.1, ч.2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується верховенством права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 7 ст.10 ЦПК України).

В пункті 3 статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що для цілей цієї статті значення терміна "примусова чи обов`язкова праця" не поширюється: a) на будь-яку роботу, виконання якої зазвичай вимагається під час призначеного згідно з положеннями статті 5 цієї Конвенції тримання в умовах позбавлення свободи або під час умовного звільнення; b) на будь-яку службу військового характеру або - у випадку, коли особа відмовляється від неї з мотивів особистих переконань у країнах, де така відмова визнається, - службу, яка вимагається замість обов`язкової військової служби; c) на будь-яку службу, що вимагається у випадку надзвичайної ситуації або стихійного лиха, яке загрожує життю чи благополуччю суспільства; d) на будь-яку роботу чи службу, яка є частиною звичайних громадянських обов`язків.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною в 1997 році, як і практика Європейського Суду по правам людини є джерелом права в Україні та не містить принципово відмінних тлумачень поняття примусової праці, користуючись при цьому універсальним визначенням з Конвенції МОП від 1930 року.

Конвенція Міжнародної організації праці № 29 «Про примусову чи обов`язкову працю», що набула чинності для України 10 серпня 1956 року, зобов`язує держави не допускати примусової праці. Згідно зі статтею 1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» № 105, що ратифікована Законом України від 05 жовтня 2000 року №2021-III, держава зобов`язується скасувати обов`язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як методу мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку.

Згідно з ст. 8 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Стаття 53 Конституції України вказує на те, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Рішенням Конституційного Суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти у державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги. Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення). Відповідно до ст.151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Щодо працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, то статтею 64 Закону України «Про вищу освіту» (чинного на день звернення із позовом і на даний час) зазначається, що держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками вищих навчальних закладів права на працю, гарантує створення рівних можливостей для вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб. Зазначений закон не містить умов про обов`язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання.

Посилання позивача на обов`язок випускника відпрацювати у замовника не менше трьох років, як обов`язок, передбачений п.21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України від 25.12.1997 року не відповідає вимогам дійсності, оскільки 31 травня 2017 року прийнято Постанову Кабінету Міністрів України «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» №367 від 25.12.1997 року. Зокрема, втратила чинність і Постанова Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням».

З огляду на зазначене, даний Порядок також не може застосовуватись до спірних правовідносин.

Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення 613636,80 грн. витрат на проходження інтернатури не знайшли свого обґрунтування, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України такі слід віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 80, 81, ч.2 ст.247, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволені позову Комунального некомерційного підприємства «Херсонська міська клінічна лікарня ім..А. і О.Тропіних» Херсонської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування коштів витрачених на проходження інтернатури відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя О.В. Крамар