22-ц/812/1466/19Єдиний унікальний номер судової справи 481/1089/18
Номер провадження 22-ц/812/1466/19
Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого: Бондаренко Т.З.,

суддів: Темнікової В.І., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Ляшенка М.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою

Селянського (фермерського) господарства «Васильєв М.О.»

на рішення, яке ухвалено Новобузьким районним судом Миколаївської області 24 червня 2019 року, під головуванням судді Вжещ С.І. в приміщені цього ж суду о 12 год. 31 хв., у цивільній справі за позовом

ОСОБА_2

до

Селянського (фермерського) господарства «Васильєв М.О.» про припинення дії договору оренди землі шляхом його дострокового розірвання,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Селянського (фермерського) господарства «Васильєв М.О.» (далі - СФГ «Васильєв М.О.») про припинення дії договору оренди землі шляхом його дострокового розірвання.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що її батькові ОСОБА_3 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ЯГ № 592690, який виданий Новобузькою районною державною адміністрацією 19 жовтня 2006 року, на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 6,79 га на території Новохристофорівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області.

09 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та СФГ «Васильєв М.О.» укладено договір оренди землі, відповідно до якого земельна ділянка з кадастровим номером :04:000: 0018 передала в оренду відповідачу строком на 49 років. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті позивачка ОСОБА_2 успадкувала вищевказану земельну ділянку площею 6,7869 га кадастровий номер :04:000:0018.

Відповідно до умов договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі, готівкою, у розмірі 823 гривні 26 копійок щорічно або за бажанням орендодавця натуроплатою. У пункті 2.3.3 договору зазначено, що орендна плата вноситься щорічно до 1 серпня. Як стверджує позивач, СФГ «Васильєв М.О.» систематично не виконує належним чином умови договору, має заборгованість з орендної плати за 2013-2016 роки, тобто ще за життя батька з ним не розраховувалось. Після усного звернення позивача, як спадкоємиці після смерті орендодавця, до відповідача, останній також заборгованість по орендній платі та орендну плату за 2018 рік не сплатив.

Посилаючись на викладене, позивачка просила припинити дію договору оренди земельної ділянки шляхом дострокового розірвання договору, який укладений між ОСОБА_3 і СФГ «Васильєв М.О.» 09 листопада 2006 року.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 24 червня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Припинено дію договору оренди земельної ділянки від 09 листопада 2006 року, укладеного між ОСОБА_3 та СФГ «Васильєв М.О.» шляхом його дострокового розірвання. Розподілено судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем, як орендарем земельної ділянки допущено систематичну несплату орендної плати, а таке відповідно до Закону України «Про орендну землі» є підставою для розірвання договору оренди.

В апеляційній скарзі СФГ «Васильєв М.О.», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що районним судом помилково не враховано той факт, що ОСОБА_3 отримав 09 лютого 2006 року від відповідача кошти в сумі 50 000 грн. в якості орендної плати за весь період дії договору оренди, а тому висновок суду про наявність заборгованості з орендної плати є безпідставним.

Представником позивача до суду надано відзив на апеляційну скаргу, де зазначено про несплату відповідачем щомісячних платежів в рахунок орендної плати, як доведений факт, а розписка, на яку посилається відповідач вказує на інші правовідносини, які виникли між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і не має відношення до спірного договору оренди земельної ділянки.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем систематично не сплачувалась орендна плата.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди земельної ділянки.

Відповідно до вимог ст.124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.

Згідно ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької діяльності.

За ч.3 ст.792 ЦК України та ч.8 ст.93 ЗК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Таким спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон України).

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Він підлягає державній реєстрації і після цього набирає чинності (ст.ст.14,18,20 Закону України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно ст.13 Закону України за договором оренди землі орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст.15 Закону України орендна плата, її розмір, форма платежу, строк і порядок виплати є суттєвими умовами договору оренди землі.

Статтями 24,25 вищеназваного Закону України передбачені права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема, останній зобов`язаний своєчасно вносити орендну плату в розмірі та строки обумовлені договором.

За правилами ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

За змістом статей 1,13 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати в установленому розмірі.

Відповідно до ч.1 ст.32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст.ст.24 і 25 цього Закону України та умовами договору, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Підставою для припинення права користування земельною ділянкою відповідно до п. «д» ч.1 ст.141 ЗК України є систематична несплата орендної плати.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди. Разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання, але ж повторне порушення вже може свідчити про систематичність

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на землю серії ЯГ № 592690 виданого Новобузькою районною державною адміністрацією 19 жовтня 2006 року належала земельна ділянка площею 6,79 га, розташована на території Новохристофорівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 14).

9 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та СФГ «Васильєв М.О.» укладений договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого орендодавець передав в оренду орендарю належну йому земельну ділянку строком на 49 років.

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Миколаївської області Самойленко С.М. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій під № 2257 (а.с .16-19).

Також вказаний договір зареєстрований в окрузі реєстрації Миколаївської області, про що у Державному реєстрі земель внесено запис від 30 січня 2007 року за № 2 ( а. с. 16-21).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 27 квітня 2016 року ( а.с.12).

12 квітня 2018 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на земельну ділянку площею 6,7869 га кадастровий номер :04:000:0018, розташовану на території Новохристофорівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Пунктами 2.3.1, 233 договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі - в розмірі 823 грн. 26 коп. щорічно до 01 серпня.

Встановлено, що щомісячні платежі у визначеному розмірі за цим договором в рахунок орендної плати орендарем СФГ «Васильєв М.О.» на користь власника ОСОБА_3 та його спадкоємиці не здійснювалися з 2013 року.

Факт нездійснення щомісячних платежів, відповідачем визнано, проте, суду надано розписку, видану ОСОБА_3 про отримання ним в борг від ОСОБА_4 50000 грн., де також зазначено, що в разі не повернення вказаної суми до 3 червня 2006 року він не заперечує що вказана сума буде зарахована в щомісячні платежі орендної плати за землю.

Районний суд надав вірну оцінку вказаній розписці, зазначивши, що вона складена 09 лютого 2006 року, тобто до укладання договору оренди 9 листопада 2006 року та свідчить не про сплату орендної плати, а про боргові відносини між двома фізичними особами. Вірним також є визначення судом дати складання розписки 9 лютого 2006 року, оскільки таке випливає із її змісту.

Крім цього, виплата орендної плати (її частини) у грошовій формі здійснюється через касу підприємства. З наведеної вище розписки не вбачається, що кошти отримані від СФГ «Васильєв М.О.», розписка не містить розрахунку орендної плати, в її тексті не зазначено, на виконання умов якого саме договору отримано кошти.

Відповідачем надано довідку про те, що ОСОБА_4 , яка надала в борг 50000 грн. ОСОБА_3 , є співзасновником СФГ «Васильєв М.О.», однак таке не спростовує її статус фізичної особи у правовідносинах щодо займу грошових коштів.

Також, хоча умовами договору і визначено суму орендної плати за весь період дії договору оренди в розмірі 40339 грн. (п. 2.3.1), проте можливість сплати вказаної суми одноразовим платежем не передбачено. Додаткового договору сторони з цього питання не укладали. Навпаки п. 2.3.7 передбачили підстави перегляду розміру орендної плати щорічно.

Таким чином зазначена боргова розписка від 09 лютого 2006 року не є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом у розумінні положень ст.ст.77-80 ЦПК України щодо відсутності заборгованості з орендної плати за спірним договором оренди землі від 09 листопада 2006 року.

Належними доказами сплати коштів за оренду є: видатковий касовий ордер, виписаний орендарем та підписаний орендодавцем; видаткова накладна, підписана сторонами; довідка, видана податковою інспекцією, про наявність сплати коштів із земельного податку та оренди землі. Проте такі докази відповідачем у даній справі не надані.

За вказаних обставин, районний суд на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що позивач довів факт систематичної несплати СФГ «Васильєв М.О.» орендної плати за спірним договором, а відповідачем на спростування вказаного не доведено факту виконання ним зобов`язань за договором оренди землі щодо нарахування та внесення орендної плати за період з 2015 року до 2017 року включно.

Отже, суд першої інстанції правильно визначивши характер спору, суб`єктивний склад правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, оцінивши надані сторонами докази та надавши їм вірну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що ні позивачка, а ні спадкодавець не пред`являли господарству претензій щодо несплати орендної плати за попередні роки, не є підставою для скасування судового рішення, оскільки судом встановлено факт її систематичної несплати упродовж 2013 року по 2016 рік, що відповідно до ч.1 ст.32 Закону України «Про оренду землі», п.«д» ч.1 ст.141 ЗК України, ст.651 ЦК України та умов договору є правовою підставою для розірвання договору.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність заборгованості з орендної плати, в зв`язку з її сплатою наперед за весь період дії договору, не заслуговують на увагу з причин вказаних вище.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства «Васильєв М.О.» - залишити без задоволення.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 24 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 23 вересня 2019 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова