Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Гончарука В. П.

за участі секретарів Краснової І.В., Гриценко О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа Приватний нотаріус Мелітопольського районного нотаріального округу Чупрун Т.А. про визнання договору дарування квартири недійсним, -

учасники справи: позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивача : ОСОБА_3 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

представник відповідача: ОСОБА_16

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним в якому просив суд, визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 - недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що 16.06.2000 року відділом реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у місті Донецьку між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб.

23 жовтня 2001 року між ОСОБА_6 та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений держаним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Прокудіною В.В., за реєстровим номером № 5-5143.

Спірна квартира була придбана сторонами під час перебування у шлюбі за особисті кошти позивача. Договір купівлі-продажу було укладено на ім`я відповідачки.

19.04.2008 року відповідачка змінила прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_2.

Згідно Довідки виданої КП КД Дніпровського району м. Києва ЖРЕО №101 від 21.01.2015 року в квартирі АДРЕСА_1 , були зареєстровані ОСОБА_1 , дружина - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_9 , донька - ОСОБА_10 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.01.2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 яка після реєстрації шлюбу мала прізвище ОСОБА_2 , зареєстрований 16 червня 2000 року Куйбишевським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Донецька Донецької області, актовий запис № 166 було розірвано.

Відповідачка неодноразово погрожувала, здійснювала хуліганські дії відносно позивача та чинила перешкоди у користуванні квартирою .

Неодноразові звернення до Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві стосовно вчинених правопорушень залишилися без розгляду. Так, відповідно до Висновку Дніпровського РУ ГУМВС України у місті Києві від 21.07.2015 року матеріали зареєстровані в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинення кримінального правопорушення та інші події Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві за № 37221 від 12.07.2015 року знято з контролю та списано до справи Дніпровського РУ.

19.02.2015 року ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 яка діяла від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності та ОСОБА_12 який діяв від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до вказаного договору спірну квартиру Дарувальницею ОСОБА_2 було передано безоплатно обдарованій ОСОБА_13

Необхідність визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 - недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру позивач обґрунтовує відсутністю його згоди на дарування спірної квартири та вчинення даного правочину з порушенням Закону України «Про нотаріат».

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі вказавши, що спірна квартира була придбана за особисті кошти позивача які були одержані від продажу подарованої позивачу квартири АДРЕСА_2 . Згідно договору купівлі-продажу від 06.10.2001 року продаж квартири АДРЕСА_2 було вчинено за 16063 грн. До 12.09.2001 року позивач працював в МП АВС-сервіс та ТОВ « Альян », що підтверджується копією трудової книжки та мав постійний дохід, обгрунтовуючи свою позицію вимоги ст. 65 СК України

Відповідачка та представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили в повному обсязі вказавши, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана за власні кошти відповідачки. Так, останній належало на праві особистої приватної власності приміщення у будинку АДРЕСА_3 , яке було відчужено 15.06.2000 року, що підтверджується договором купівлі - продажу приміщення, посвідченим приватним нотаріусом ДМНО Левченко О.В. (реєстровий номер №626) тобто до реєстрації шлюбу з позивачем. Кошти отримані від реалізації приміщення у сумі 70000 грн. було покладено на рахунок відповідача, відкритий в Донецькій обласній дирекції Укрсоцбанк, що підтверджується довідкою №17016/2 від 24.06.2000 року. З моменту одруження позивач ніколи не працював та перебував на утриманні відповідачки. Квартиру АДРЕСА_1 було придбано за особисті кошти відповідачки.

Третя особа Приватний нотаріус Мелітопольського районного нотаріального округу Чупрун Т.А. в судове засідання не з`явилася.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29).

Заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідачки та її представника, взявши до уваги покази свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16.06.2000 року відділом реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у місті Донецьку між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб.

23 жовтня 2001 року між ОСОБА_6 (продавець) та відповідачкою ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений держаним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Прокудіною В.В., за реєстровим номером № 5-5143.

Вказаний правочин було вчинено за час перебування сторін у шлюбі.

Так, відповідно до положень ст.60 Сімейного Кодексу України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З 19.04.2008 року відповідачка змінила прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про зміну імені Серія НОМЕР_1 виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві.

Згідно Довідки виданої КП КД Дніпровського району м. Києва ЖРЕО №101 від 21.01.2015 року в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , дружина - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_9 , донька - ОСОБА_10 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.01.2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 яка після реєстрації шлюбу мала прізвище ОСОБА_2 , зареєстрований 16 червня 2000 року Куйбишевським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Донецька Донецької області, актовий запис № 166 було розірвано.

Сторони не зверталися до суду з заявою про поділ майна подружжя, що не заперечувалося останніми під час розгляду справи.

19.02.2015 року ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка діяла від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності та ОСОБА_12 який діяв від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до вказаного договору спірну квартиру дарувальницею ОСОБА_2 було передано безоплатно обдарованій ОСОБА_13 , матері відповідачки.

В судовому засіданні від 15.09.2016 року судом було ухвалено про залучення до участі у справі ОСОБА_13 як співвідповідача.

ІНФОРМАЦІЯ_2 співвідповідач ОСОБА_13 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2 виданим Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Десятою Київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 262/2018 щодо майна померлої ОСОБА_13 .

Суд критично ставиться до укладеного договору Дарування, як до вчиненого правочину, оскільки п.14 було визначено, що «Представник дарувальниці стверджує, що квартира, що є предметом цього договору є особистою власністю Дарувальниці - ОСОБА_2 , оскільки на момент придбання зазначеної вище квартири вона в зареєстрованому шлюбі не перебувала».

Відповідно до абз. 1 п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Так, відповідно до статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згідно з ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

В судовому засіданні відповідач, підтвердила факт укладання договору Дарування квартири без отримання згоди позивача, оскільки вважає квартиру АДРЕСА_1 , своєю особистою приватною власністю.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Крім того, під час судового розгляду позивачем було підтверджено факт наявності у нього особистих коштів на придбання спірної квартири. Так, суду як доказ було надано Договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу (реєстровий номер 1142, зареєстрований в БТІ м. Донецьк 25.10.200 року в реєстровій книзі №2/15ДК). Продаж квартири було вчинено за 16063 грн.

Згідно з п.1) та п.3) ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю чоловіка (дружини) є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно зі ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.328 ЦК України: право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Доводи відповідачки щодо того, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти які вона одержала від відчуження приміщення відповідно до договору купівлі-продажу від 15.06.2000 року, суд відхиляє, як такі що не підтверджені належними та допустимими доказами.

Крім того під час судового розгляду, відповідач стверджувала, що у позивача є інше нерухоме майно, яке останній придбав під час шлюбу та намагався вказане майно приховати ( будинок ) від відповідача, надавши як доказ наявності у позивача будинку в селі Боложівка Тернопільської області - копію рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 08 квітня 2016 року, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя було задоволено. Виділено у власність ОСОБА_2 Ѕ частину будинку АДРЕСА_4 . Залишено у власності ОСОБА_1 Ѕ частину будинку АДРЕСА_4 .

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 06 липня 2017 року, рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 08 квітня 2016 року було скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Так, під час розгляду цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , судом апеляційної інстанції було встановлено, що власником спірного домоволодіння є ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , а не ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , як це вказувалося у позовній заяві. Крім того в матеріалах справи міститься ухвала слідчого судді Шумського районного суду Тернопільської області від 30 травня 2017 року, в якій зазначено, що 24 травня 2017 року було внесено відомості до ЄРДР за № 00000101 про кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.190 КК України за заявою потерпілого ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителя АДРЕСА_9 про те, що невідомі особи у період з 2016 року по теперішній час шляхом обману незаконно заволоділи частиною його будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 ,чим завдали значної шкоди.

З огляду на вищевикладені обставини суд дійшов висновку, що спірна квартира була придбана для потреб сім`ї та а визначається судом, як об`єкт спільної сумісної власності подружжя.

Так позивач, хоча і не є стороною оспорюваного договору, однак даним правочином порушено його право власності, а тому він може вимагати відновлення порушеного права шляхом визнання цього договору недійсним.

Таким чином, оскільки спірний договір дарування квартири укладений без згоди позивача, суд доходить висновку, що такий є недійсним, а тому позовні вимоги є законними та підлягають задоволенню.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи все в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Мелітопільського районного нотаріального округу Чупрун Т.А. про визнання договору дарування квартири недійсним, підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 76-82, 95, 258, 259, 264, 265 ЦПК України ст. 60,63,65,57 СК України , ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 317, 321, 328 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа Приватний нотаріус Мелітопольського районного нотаріального округу Чупрун Т.А. про визнання договору дарування квартири недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 посвідченого 19 лютого 2015 року приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Чупрун Т.А. за реєстровим № 416 , скасувавши державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 .

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 10 жовтня 2019 р.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_3 , місце проживання : АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_6

ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_4 , місце проживання : АДРЕСА_1 :

Третя особа: Приватний нотаріус Мелітопольського районного нотаріального округу Чупрун Т.А., місцезнаходження: Запорізька обл., м .Мелітополь, вул. Ленініа, буд.91 :

Суддя: