Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 321/779/19
Провадження № 2/321/322/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.10.2019 року

Михайлівський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого - судді Машкіної Н.В.,

за участю секретаря - Бородіної І.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернулася з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності, посилаючись на такі обставини.

Вона перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , який було розірвано 21 листопада 1995 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Михайлівського району Запорізької області, актовий запис №125.

За час перебування у шлюбі 28 грудня 1993 року, внаслідок приватизації житла, що перебувало у комунальній власності, подружжя стали власниками у рівних частках - по Ѕ кожен квартири АДРЕСА_1 . Шлюбні відносини між ними припинились у 1994 році, тоді ж у березні 1994 року між ними було досягнуто згоди, що ОСОБА_3 дарує ОСОБА_2 свою частку квартири. Після чого, ОСОБА_3 виїхав з квартири і був знятий з реєстрації місця проживання, а ОСОБА_2 почала одноособово користуватись квартирою.

Позивач пропонувала відповідачу укладений між ними Договір дарування посвідчити нотаріально, проте останній, пославшись на зайнятість, від нотаріального посвідчення ухилився.

З березня 1994 року позивач вважає себе одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 , відкрито володіє цим нерухомим майном протягом двадцяти п`яти років, сплачує рахунки за комунальними платежам, дбає про її технічний стан.

На підставі викладеного, позивач просить визнати за нею право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Відзив не надав.

Представник відповідача Михайлівської селищної ради Михайлівського району Запорізької області в судове засідання не з`явився, надав суду заяву з клопотанням про розгляд справи у його відсутність та визнання позову.

Суд заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, покази свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 28 грудня 1993 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стали власниками у рівних частках - по Ѕ кожен квартири АДРЕСА_1 . ЇЇ інвентаризаційна вартість станом на 05.04.2019 року, становить 148236,00 грн. (а.с.7, 10, 15).

Згідно розписки від 09.03.1994 року ОСОБА_3 засвідчив, що подарував належну йому Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

Згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 від 21 листопада 1995 року, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Михайлівського району Запорізької області, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 21 листопада 1995 року, актовий запис №125. Прізвище жінки після розірвання шлюбу: ОСОБА_7 (а.с.8).

З домової книги квартири АДРЕСА_1 вбачається, що ОСОБА_3 1956 року народження, знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою 10.03.1994 року (а.с.9).

Факт не ОСОБА_8 , 1956 року народження, за адресою: АДРЕСА_3 підтверджується Актом від 05.04.2019 року, виданим депутатом Михайлівської селищної ради Пасько Л.Т. (а.с.11).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показала, що біля 30 років проживає по сусідству з ОСОБА_2 в житловому будинку АДРЕСА_4 квартирі АДРЕСА_5 разом з позивачем раніше проживав її колишній чоловік ОСОБА_3 Шлюбне життя в них не склалося, чоловік часто влаштовував сварки та бійки. Перед тим, як залишити ОСОБА_2 ОСОБА_3 повідомив, що дарує їй свою частку квартири і жодних претензій на неї не має. Після чого він виїхав і більше ніколи вона (свідок) його не бачила. З того часу сусідка сама проживає в вказаній квартирі, утримує її, сплачує всі комунальні послуги.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні показала, що ОСОБА_2 її колега. Саме ОСОБА_2 отримувала квартиру АДРЕСА_1 90 роках, як службове житло. Після того, ОСОБА_2 одружилася з ОСОБА_3 , з яким і приватизували вказану квартиру. Шлюбне життя в них не склалося, чоловік часто влаштовував сварки та бійки. Одного разу ОСОБА_3 прийшов на роботу до ОСОБА_2 з речами і сказав, що виїзжає і що вона може не турбуватися за квартиру, він їй подарував свою частку і турбувати її не буде. З того часу місце його проживання свідку не відомо. В квартирі проживає ОСОБА_2 , утримує її, сплачує всі комунальні послуги.

Згідно договорів про надання послуг, відкритих особових рахунків та сплачених квитанцій ОСОБА_2 є одноособовим споживачем комунальних послуг за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як зазначено в пунктах 9,13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності на інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344ЦКособа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Відповідно до ч.4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 Прикінцевих таперехідних положень Цивільного кодексу України цей Кодекс України набирає чинності з 01 січня 2004. Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексуУкраїни правила ст.344 Цивільного кодексуУкраїни про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Таким чином, правила про набувальну давність можуть поширюватись на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності Цивільним кодексом України, тобто, відлік строків, про які йдеться в частині першій статті 344 цього Кодексу, зокрема, 10-річного, може починатися не раніше, ніж з 01 січня 2001, отже, позовні вимоги про визнання права власності на нерухомий об`єкт за набувальною давністю можуть бути предметом розгляду саме з цієї дати.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року по справі № 910/17274/17 (провадження 12-291гс18).

В даному випадку позивачем надані належні, допустимі та достовірні достатні доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо володіння спірним нерухомим майном, а відповідно й наявності у неї добросовісності такого володіння.

Враховуючи, що ОСОБА_2 дійсно відкрито і добросовісно володієнерухомим майном, а саме: Ѕ часткою квартири АДРЕСА_1 утримує її, сплачує комунальні послуги, що підтверджується наданими письмовими доказами, показами свідків, суд приходить до висновку, що вона є добросовісним набувачем.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Таким чином, позовні вимоги ґрунтуються на законі, доведені в судовому засіданні, тому підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.2, 7, 12, 228-229, 258-260, 263 -265, 268 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 до ОСОБА_3 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 селищної ради АДРЕСА_4 , місце розташування: АДРЕСА_6 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 право власності на нерухоме майно, а саме: на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 за набувальною даністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Запорізького апеляційного суду через Михайлівський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Михайлівського районного суду

Запорізької області Н.В. Машкіна