ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

23 вересня 2019 року

м. Харків

справа № 640/3554/19

провадження № 22-ц/818/3992/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Тичкової О.Ю., (суддя - доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М..

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО»,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 травня 2019 року, ухвалене у складі судді Зуб Г.А.,

у с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь вартість матеріального збитку, заподіяного в результаті дорожньо-транспортної пригоди (надалі ДТП) в розмірі 59 680 грн 31 коп., з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (надалі ПрАТ «СК «ВУСО») - розмір страхового відшкодування в розмірі 50 000 грн. Також просила стягнути з обох відповідачів судові витрати пропорційно задоволених позовних вимог загальною сумою 34 154 грн 11 коп., які складаються з 1096 грн 81 коп. - судового збору; 2230 грн 80 коп. - вартості висновку експертного автотоварознавчого дослідження за №18959 складеного 26.12.2018; 23107 грн 50 коп. - професійної правової допомоги адвоката відповідно до договору про надання правової допомоги, додаткової угоди, акту виконаних робіт.

Позов мотивований тим, що 21.12.2016 близько 21 год. 35 хв. на кільцевій дорозі траси Київ-Харків-Довжанський в м. Харкові сталась ДТП за участю автомобіля «FAW CA105 IK 26», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 , автомобіля «ВАЗ-211540», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4 , та автомобіля «ВАЗ 21041-182-20», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_3 ОСОБА_1 є власником автомобіля «ВАЗ-211540», д.н.з. НОМЕР_2 , згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 . 02.10.2017 за результатом розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно водіїв ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про притягнення останніх до адміністративної відповідальності за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі КУпАП) закрито провадження по справі у зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення. В мотивувальній частині постанови від 02.10.2017 зазначено, що відповідно до висновку транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи дії водія ОСОБА_2 не відповідали вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху України (надалі ПДР України) і знаходились із технічної точки зору в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди. ОСОБА_1 внаслідок зазначеної ДТП була заподіяна матеріальна шкода в розмірі 109 680 грн 31 коп. Відповідно до Полісу №АЕ/7178142 цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована ПрАТ «СК «ВУСО» на страхову суму 50 000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено в повному обсязі.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено невідповідність дій відповідача ОСОБА_2 вимогам ПДР України, вину останнього у скоєнні ДТП. ОСОБА_1 також не довела, що пошкодженням майна їй завдано матеріальної та моральної шкоди, а тому відсутні передбачені законом підстави для покладення на ОСОБА_2 та страховика відповідальності у вигляді обов`язку по її відшкодуванню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування скарги зазначала, що вина відповідача у скоєнні ДТП та завданні матеріальної шкоди доведена поясненнями свідків, висновком судової автотехнічної експертизи, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «СК «ВУСО» просило апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - залишити без змін, мотивуючи який зазначало, що вини ОСОБА_2 у ДТП не встановлено, тому підстав для страхового відшкодування на користь ОСОБА_1 не було.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Судовим розглядом установлено, що 21.12.2016 близько 21 год. 35 хв. на кільцевій дорозі траси Київ-Харків-Довжанський в м. Харкові сталась ДТП за участю автомобіля «FAW CA105 IK 26», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 , автомобіля «ВАЗ-211540», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4 , та автомобіля «ВАЗ 21041-182-20», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_3 .

У результаті зазначеної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження, завдана матеріальна шкода.

ОСОБА_1 є власником автомобіля «ВАЗ-211540», д.н.з. НОМЕР_2 , згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 (а.с. 10).

За фактом вказаної ДТП були складені протоколи про адміністративне правопорушення відносно третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за ст. 124 КУпАП.

Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02.10.2017 провадження стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за ст. 124 КУпАП закрито за збігом строку накладення адміністративного стягнення (а.с. 20-24).

Зазначеною постановою суду встановлена вина водія ОСОБА_2 у скоєнні ДТП та зазначено, що питання щодо відповідності дій водіїв ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вимогам ПДР України та чи знаходились вони у причинному зв`язку з виниклою ДТП експертним шляхом з`ясувати не можливо.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 20.12.2017 вказану постанову залишено без змін (а.с. 52) та зазначено, що протокол щодо ОСОБА_2 як єдина підстава для притягнення до адміністративної відповідальності взагалі не складався, у зв`язку з чим апеляційний суд також позбавлений процесуальної можливості вирішувати питання щодо встановлення в його діях вини у скоєнні ДТП.

Автомобіль «FAW CA105IK26» на момент ДТП належав ОСОБА_6 та був застрахований за полісом №АЕ 7178142 від 04.02.2016, ліміт за завдану майну шкоду складав 50000 грн. ПрАТ «СК «ВУСО» відмовило ОСОБА_4 , який був за кермом належного позивачу автомобіля, у виплаті страхового відшкодування (а.с. 72).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), відповідно до частини 1 якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

В своїй постанові № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що відсутність складу злочину або складу адміністративного правопорушення не означає відсутність вини для цивільно - правової відповідальності.

Статті 1166, 1187 ЦК України передбачають, що шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, яка її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Згідно з ч.ч 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За положеннями ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 статті 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Як убачається із матеріалів справи, зокрема, з пояснень пасажира автомобіля «ВАЗ 2115» ОСОБА_7 , допитаної під час розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , дорога була слизькою, йшов сніг з дощем, несподівано перед автомобілем «ВАЗ-211540», д.н.з. НОМЕР_2 , виник неосвітлений борт евакуатора, після чого водій загальмував, проте не зміг здійснити це до кінця, в результаті чого сталося зіткнення з евакуатором (а.с. 68-71).

Крім того, у своїх письмових поясненнях водій автомобіля ВАЗ 211540 ОСОБА_4 зазначав, що оскільки в евакуатора не працювали фари, побачити його та мати можливість уникнути зіткнення заздалегідь не представлялось можливим (а.с. 64-67).

Згідно з висновками судової автотехнічної експертизи ХНДІСЕ ім. Засл. Проф. М.С.Бокаріуса №7238/15050 від 18.08.2017 в даній дорожній ситуації водій автомобіля ВАЗ 21041 ОСОБА_3 , водій автомобіля ВАЗ-211540 ОСОБА_4 повинні були діяти у відповідності до вимог п.п.12.2, 12.3 ПДР України. Водій ОСОБА_2 повинен був діяти у відповідності з вимогами п.12.1 ПДР України. В дорожній ситуації, що виникла, технічна можливість уникнення ДТП для водія автомобіля «FAW CA105IK26» ОСОБА_2 визначалась виконанням ним вимог п.12.1 ПДР України, для чого у нього не було перешкод технічного характеру. В даній ДТП дії водія автомобіля «FAW CA105IK26» ОСОБА_2 не відповідали вимоги п.12.1 ПДР України і знаходились з технічної точки зору в причинному зв`язку виникненням даної пригоди (а.с. 25-50).

Враховуючи пояснення ОСОБА_4 , ОСОБА_3 щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, а також пояснення пасажира автомобіля «ВАЗ-211540» - свідка ОСОБА_8 , висновку судової авто технічної експертизи по справі про адміністративне правопорушення, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач не довів на підставі належних та допустимих доказів, що позивачу завдано шкоди не з його вини, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно з висновком експертного авто товарознавчого дослідження №18959 від 26.12.2018 вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «ВАЗ 211540», д.н.з. НОМЕР_2 , пошкодженого в результаті ДТП, яке сталося 21.12.2016 становить 109 680 грн 31 коп. (а.с. 78-88).

Жодних доказів на спростування вказаного розміру матеріальної шкоди відповідачами не надано й матеріали справи не містять.

Окрім цього, згідно висновку транспортно - трасологічного дослідження №19148 від 25.10.2018 механічні пошкодження на автомобілі ВАЗ 211540 утворились внаслідок контакту взаємодії з автомобілем «FAW CA105IK26» та автомобілем ВАЗ 21041, тобто внаслідок механізму ДТП, який вказаний в наданих копіях матеріалів справи (а.с. 92-105).

Також як убачається з відповіді ПрАТ «СК «ВУСР»№ 2228 від 32.03.2017 цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО», що підтверджується полісом №АЕ/7178142 від 04.02.2016 (а.с. 131).

21 березня 2017 року ПрАТ «СК «ВУСО» відмовлено у виплаті страхового відшкодування, оскільки вина водія ОСОБА_2 у настанні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 21.12.2016, не встановлена (а.с. 72).

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону №1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону №1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону №1961-IV (статей 9, 22 - 31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем у визначений законом строк, 21 травня 2018 року, було подано заяву про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (а.с. 61-63).

Крім того, колегія суддів зауважує, що відсутність постанови, якою ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні ДТП, не є правовою підставою для відмови у страховій виплаті. Вину ОСОБА_2 у скоєнні ДТП встановлено під час розгляду цивільного спору.

Таким чином, судом установлено, що з вини водія ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність якого як володільця/користувача автомобіля «FAW CA105IK26» перед іншими особами була застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО», сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої був пошкоджений автомобіль позивача, що підтверджується протоколом дорожньо-транспортної пригоди, поясненнями учасників дорожньо-транспортної пригоди, висновками експертиз та постановою про притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідно до пункту 9.1 статті 9 Закону № 1961-IV розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого.

Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту (п.12.1 статті 12 Закону № 1961-IV).

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що пошкодження автомобіля позивача мало місце з вини водія ОСОБА_2 , який керував автомобілем «FAW CA105IK26», враховуючи розмір ліміту відповідальності за шкоду заподіяну майну за страховим полісом та визначений законом розмір франшизи, суд приходить до висновку, що з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь позивача підлягає стягненню сума страхового відшкодування у розмірі 49000 грн (50000 грн ліміту відповідальності - 2% ліміту відповідальності (1000 грн) франшизи). З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 60 680 грн 31 коп. різниці між завданою позивачу матеріальною шкодою та розміром страхового відшкодування.

Враховуючи викладене вище, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню часткового, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

При цьому колегія суддів не повністю погоджується із доводами апеляційної скарги та позову в частині визначення розміру судових витрат, що підлягають стягненню з відповідачів.

Так, відповідно до ч. 1, п.п. 1,2 ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно ч. ч. 3, 8 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим.

В позові ОСОБА_1 просить стягнути з відповідачів 1 096 грн 81 коп. судового збору, 2 230 грн 80 коп. за експертне дослідження № 18959 від 26.12.2018, 7 722 грн за експертне дослідження № 19148 від 25.10.2018, 23 107 грн 50 коп. витрат на правничу допомогу (а.с. 2-8).

На підтвердження судових витрат позивачем надана квитанція № 34 від 09.02.2019 на суму 1096 грн. 81 коп. (а.с. 9), копія квитанції № 27 від 18.08.2018 на суму 2 230 грн 80 коп. (а.с. 76), копію квитанції № 22 від 25.08.2018 на суму 7 722 грн (а.с. 90). Тому в цій частині судові витрати ОСОБА_1 є доведеними і підлягають стягненню з відповідачів пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

У матеріалах справи міститься акт виконаних робіт адвокатом Самойловим Є.Ю. від 11.02.2019 на суму 23107 грн 50 коп. (а.с. 17). Проте згідно копії квитанції № 0.0.958868158.1 від 08.02.2018 ОСОБА_1 сплатила за роботу адвоката ОСОБА_9 - 13484 грн (а.с. 16). Надана квитанція відповідно до положень ст. 15, 77 ЦПК України є належними доказом сплати грошових коштів за надання професійної правничої допомоги. Докази сплати ОСОБА_10 грошових коштів на більшу суму, ніж зазначена у квитанції, матеріали справи не містять. Тому з відповідачів на користь ОСОБА_1 належить стягнути 13 484 грн витрат на правову допомогу.

Також згідно квитанції № 0.0..1 від 04.07.2019 ОСОБА_1 сплатила 1 645 грн 24 коп. за подачу апеляційної скарги (а.с. 182), яка підлягає задоволенню частково, тому зазначений судовий збір також підлягає включенню до судових витрат, що мають бути стягнуті з відповідачів.

Отже, всього на підставі ст. 141 ЦПК України з ПрАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2742 грн 05 коп. (1096,81+1645,24), 9 952 грн 80 коп. судових витрат, пов`язаних з проведенням транспортно - трасологічного дослідження та автотоварознавчого дослідження (2230,80+7722) та витрати на правову допомогу у розмірі 13484 грн. При цьому, з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 11 696 грн 71 коп. судових витрат, а з ОСОБА_2 - 14 482 грн 14 коп. судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 травня 2019 року скасувати, ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 60 680 (шістдесят тисяч шістсот вісімдесят) гривень 31 (тридцять одну) копійку, а також 14 482 (чотирнадцять тисяч чотириста вісімдесят дві) гривні 14 (чотирнадцять) копійок судових витрат.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 49000 (сорок дев`ять тисяч) гривень, а також 11 696 (одинадцять тисяч шістсот дев`яносто шість) гривень 71 (сімдесят одну) копійку судових витрат.

У стягненні з ОСОБА_2 та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_1 9 623 (дев`яти тисяч шестисот двадцяти трьох) гривень 50 (п`ятдесяти) копійок витрат на правову допомогу відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає оскарженню в касаційному порядку у випадках, встановлених частиною третьою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний