Номер провадження: 22-ц/813/1833/19
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Свяченої Ю.Б. 12 липня 2017 року у м. Одеса,-

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який в подальшому було уточнено, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Посилаючись на порушенням відповідачами його майнових прав на приміщення, площею 5,2 кв.м, яке, як указано позивачем, було частиною квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 просив суд визнати окремо розташоване на рівні 1-го поверху нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 приміщення, яке зазначене у технічному паспорті ОСОБА_2 від 08 серпня 2013 року як частина будинку АДРЕСА_2 у вигляді підсобного приміщення площею 5,2 кв.м, частиною квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому, ОСОБА_1 ; витребувати з незаконного володіння відповідачів підсобне приміщення площею 5,2 кв.м з окремим входом, прибудованого на першому поверсі до нежитлової будівлі АДРЕСА_2 як частину по АДРЕСА_2 квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому, ОСОБА_1 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області, видане 20 вересня 2013 року, індексний номер 9730420, на право власності ОСОБА_2 на відокремлену будівлю за адресою: АДРЕСА_2 у частині зазначення загальної площі будівлі - 342,1 кв.м, зменшивши цю площу до 336,9 кв.м, за рахунок відокремлення від цієї будівлі прибудованого на її першому поверсі підсобного приміщення площею 5,2 кв.м з окремим входом, а також технічний паспорт ОСОБА_2 від 08 серпня 2013 року № 300208.13 на нежитлову будівлю АДРЕСА_2 в частині наявності на першому поверсі цієї будівлі прибудованого підсобного приміщення площею 5,2 кв.м з окремим входом; визнати недійсним договір дарування від 05 травня 2014 року за реєстраційним № 214 ОСОБА_2 будівлі за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_3 , оформлений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філіпповою Г.О. у частині зазначення загальної площі подарованої будівлі - 342,1 кв.м, зменшивши цю площу до 336,9 кв.м, за рахунок відокремлення від цієї будівлі прибудованого на її першому поверсі підсобного приміщення площею 5,2 кв.м з окремим входом; визнати, що подарована ОСОБА_3 за договором дарування від 22 травня 2014 року за реєстраційним № 248 ОСОБА_4 1/2 частини будівлі за адресою: АДРЕСА_2 оформлений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філіпповою Г.О., становить 168,45 кв.м за рахунок відокремлення від цієї будівлі прибудованого на її першому поверсі підсобного приміщення площею 5,2 кв.м з окремим входом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовлено, встановлено строк позовної давності для звернення до суду із позовними вимогами.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у 2008 році ОСОБА_1 виявив помилку у технічній документації, де, як указано позивачем, спірне підсобне приміщення площею 5,2 кв.м квартири АДРЕСА_1 було зазначено як частина нежитлової будівлі АДРЕСА_2 по АДРЕСА_2 , яка була виділена у власність ОСОБА_2 і відчужена нею на користь ОСОБА_3 , який згодом передав спірне приміщення ОСОБА_4 До суду з даними позовними вимогами позивач звернувся лише у серпні 2015 року, тобто із пропуском строку позовної давності. Разом з тим, суд першої інстанції вважав поважною причину пропуску процесуального строку для подачі позовної заяви, оскільки обидві зазначені будівлі (квартира АДРЕСА_1 на час виникнення спірних правовідносин належали ОСОБА_1 на праві власності, у зв`язку із чим він не звертався про виправлення описки у технічному паспорті на нежитлову будівлю від 18 лютого 2008 року. Розглянувши позов по суті, суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1 через необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, оскільки позивач та його представник не надали суду належних та допустимих доказів порушення прав ОСОБА_1 та можливості визнати спірне підсобне приміщення площею 5,2 кв.м частиною квартири АДРЕСА_1 .

Вказане рішення суду було оскаржене у апеляційному порядку ОСОБА_1 .

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було відхилено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 грудня 2017 року заяву ОСОБА_1 про виправлення описки в рішенні суду було задоволено. В резолютивній частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року замість зазначеного: «встановивши строк позовної давності для звернення до суду із позовними вимогами», визнано вірним: «поновивши строк позовної давності для звернення до суду із позовними вимогами».

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2017 року було оскаржено у касаційному порядку ОСОБА_1

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матерального та процесуального права. А саме, на думку апелянта, судом першої інстанцїї не було враховано, що за нотаріальним договором купівлі-продажу від 10 листопада 2004 р. він придбав у ОСОБА_8 , ОСОБА_9 одноповерхову квартиру АДРЕСА_1 .

За іншим нотаріальним договором від 01 квітня 2004 р., апелянт придбав у ОСОБА_10 нежитлову двоповерхову будівлю у будинку АДРЕСА_1 загальною площею 655,5 кв.м. Вищевказані об`єкти у внутрішньому дворику будинку АДРЕСА_1 були суміжними та примикали один до одного.

Придбана зазначена квартира АДРЕСА_1 складалася з 4-х приміщень, зазначених в технічних паспортах попереднього власника квартири від 12 вересня 1996 р. та 08 листопада 2004 р., позивач планував реконструювати вказані приміщення, для чого впродовж 2005-2006 років розібрав її частину, залишивши нерозібраним одне приміщення, що у технічному паспорті попереднього власника та у технічному паспорті ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 від 08 листопада 2004 р. позначене як «кухня площею 4,7 кв.м».

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 01 листопада 2004 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_10 нежитлову двоповерхову будівлю у будинку № 68 по АДРЕСА_2 , загальною площею 655,5 кв.м.

Згідно договору купівлі-продажу від 10 листопада 2004 рок,у ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_8 , ОСОБА_9 одноповерхову квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином, спір між сторонами у даній справі виник щодо права власності на приміщення площею 5,2 кв.м, котре, як указано позивачем, було частиною його квартири АДРЕСА_1 , і після реконструкції квартири та прилеглого вищезазначеного нежитлового приміщення увійшло у технічну документацію на відповідне нежитлове приміщення.

Судом першої інстанції вірно вказано, що, здаючи у 2008 році в експлуатацію реконструйоване нежитлове приміщення телерадіокомунікаційного центру за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 18 лютого 2008 року отримав новий технічний паспорт та, на підставі нього, отримав свідоцтво про право власності від 14 квітня 2008 року на цю житлову 3-х поверхову будівлю з підвалом, мансардою та технічним поверхом.

Відповідно до плану поверхів будинку нового технічного паспорту від 18 лютого 2008 року, кухня від квартири АДРЕСА_1 була зазначена вже як частина цієї новоствореної нежитлової будівлі телерадіокомунікаційного центру.

Спори, зокрема, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , неодноразово вирішувалися судами різних інстанцій.

Так, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 листопада 2009 року та ухвалою Верховного суду України від 10 листопада 2010 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково, визнано за нею право власності на 1/3 частину будинку за адресою: АДРЕСА_3; визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/3 частини спірного будинку, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 01 листопада 2004 року; витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 1/3 частину спірного будинку та стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_2 5 800 грн 43 коп. судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_10 про визнання недійсним договору про сумісну діяльність від 02 листопада 2002 року - відмовлено.

Також, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 листопада 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 лютого 2013 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ та виділ в натурі 1/3 частини будинку, було задоволено. Проведено розподіл нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_3 та виділено ОСОБА_2 в натурі 1/3 частину нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_3, згідно з 1-м варіантом розділу, яка становить 342,1 кв.м і складається з наступних площ: у підвалі - 62 кв.м, у тому числі: приміщення 9 пл. 44,7 кв.м, частину приміщення 5 пл. 17,3 кв.м; на першому поверсі -76,07 кв.м у тому числі: частина приміщення 16 пл. 44,59 кв.м, частина приміщення 17 пл. 26,28 кв.м, приміщення 18 пл. 5,2 кв.м; на другому поверсі 65,43 кв.м, в тому числі: частина приміщення 20 пл. 2,63 кв.м, частина приміщення 25 пл. 23,7 кв.м, частина приміщення 26 пл. 8 кв.м, частина приміщення 27 пл. 31,1 кв.м, на третьому поверсі 68 кв.м, у тому числі: частина приміщення 32 пл. 10,1 кв.м, приміщення 36 пл. 30 кв.м, приміщення 37 пл. 27,9 кв.м, на мансарді 70,6 кв.м, у тому числі: частина приміщення 47 пл. 34.2 кв.м, приміщення 48 пл. 36,4 кв.м.

Вказаним судовим рішенням визначено конкретний перелік приміщень, їх площа, які входять до складу 1/3 частини будівлі АДРЕСА_1 .

В подальшому, 20 вересня 2013 р. ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 9730420, видане Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції, на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею - 342,1 кв.м, та, відповідно до договору дарування від 05 травня 2014 року, подарувала його ОСОБА_3

ОСОБА_3 , в свою чергу, подарував 1/2 частини належного йому майна ОСОБА_4 .

Згідно ч.1 ст. 15 ЦПК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які визначають обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним.

Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на майно є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд повинен установити: чи є особа, яка звернулась до суду із позовом про витребувати майна, власником цього майна, чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого, суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів того, що підсобне приміщення площею 5,2 кв.м слід визнати частиною квартири АДРЕСА_1 , яка належала позивачу на період 2004 року, і якої фактично не існує зараз.

Посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 , у якості обґрунтування своїх вимог щодо наявності права власності на підсобне приміщення площею 5,2 кв.м, на технічний паспорт від 08 листопада 2004 року, не може бути прийнято колегією суддів до уваги, оскільки технічний паспорт - це документ, який має довідкову інформацію про фактичний стан нерухомості, а саме: про площі, поверховості, дату побудови, капремонту, товщину стін, технічних характеристиках покрівлі та фундаменту. Таким чином, технічний паспорт на об`єкт нерухомості не є документом, що підтверджує право власності особи на такий об`єкт.

Крім того, зі вказаного технічного паспорту та з договорів купівлі-продажу, на які посилається ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі, взагалі не вбачається доказів того, що підсобне приміщення площею 5,2 кв.м слід вважати частиною квартири АДРЕСА_1 , яка належала позивачу, оскільки приміщення такої площі на період 2004 року в зазначеній квартирі не існувало.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку із безпідставністю заявлених позовних вимог.

Однак, при цьому, суд безпідставно визнав поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності у даній справі, оскільки відсутність встановлення факту порушення, невизнання або оспорення права позивача виключає застосування у спорі положення законодавства про позовну давність, так як позовна давність у передбачених законом випадках застосовується судом лише у випадку обґрунтованості позовних вимог.

Відповідно до статті 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4).

Таким чином, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК).

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, встановивши невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції частково задовольняє апеляційну скаргу, а оскаржене судове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року змінює шляхом виключення з мотивувальної та резолютивної частин рішення наступне посилання: «встановивши строк позовної давності для звернення до суду із позовними вимогами».

Керуючись ст. 374, ч.1 ст. 376, ст.ст. 381-384, ст.390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року - змінити.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частин рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року наступне посилання: «встановивши строк позовної давності для звернення до суду із позовними вимогами».

В решті рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 20 вересня 2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе