Провадження № 22-ц/802/974/19 Категорія: 2 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

секретар с/з Вергун Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» про визнання протиправними дій, визнання в частині договорів незаконними, зобов`язання вчинити дії, заборону вчинення дій, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 серпня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

26 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» (далі - ПрАТ «ВОПАС») про визнання протиправними дій, визнання в частині договорів незаконними, зобов`язання вчинити дії, заборону вчинення дій, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є інвалідом другої групи, а тому відповідно до статті 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» він має право на пільги під час здійснення проїзду на внутрішніх лініях (маршрутах) повітряного, залізничного, річкового та автомобільного транспорту в період з 1 жовтня по 15 травня. Зазначає, що посадовими особами відповідача (касирами) 02.10.2018 року йому безпідставно відмовлено у продажу пільгових квитків для проїзду в автобусі сполученням Луцьк - Львів та 11.11.2018 року - для проїзду в автобусі сполученням Луцьк - Трускавець.

Позивач вважає, що такими діями йому було завдано матеріальну шкоду в розмірі 11 грн. 27 коп., а також моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, втраті нормальних життєвих стосунків, яку позивач оцінює в 10 000 грн.

Посилаючись на зазначені обставини та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у продажу йому пільгових квитків; визнати незаконним зазначення у договорах між відповідачем та перевізниками ПрАТ «Горохівське АТП 10764» та ФОП ОСОБА_2 обмежень щодо продажу пільгових квитків інвалідам; зобов`язати відповідача вчинити дії щодо приведення умов підписаних ним з ПрАТ «Горохівське АТП 10764» та ФОП ОСОБА_2 договорів до умов чинного законодавства шляхом виключення обмежень щодо продажу пільгових квитків інвалідам; заборонити відповідачу підписувати договори з перевізниками, якими передбачаються обмеження щодо продажу пільгових квитків інвалідам; стягнути з відповідача в користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 11, 27 грн та моральну шкоди в розмірі 146 676, 81 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 серпня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, а також через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, у якому викласти мотивувальну та резолютивну частину в іншій редакції.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.

Апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як інвалід другої групи, має право на безоплатний проїзд, однак відповідальність за безпідставну відмову від пільгового перевезення має покладатися на автомобільного перевізника, а не на підприємство, яке реалізує квитки на здійснення регулярних пасажирських перевезень.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Із матеріалів справи убачається, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом другої групи (а. с. 8).

Судом також встановлено, що 02.10.2018 позивач ОСОБА_1 звернувся до касира автостанції, яка розташована у АДРЕСА_1 по АДРЕСА_2 Луцькій АДРЕСА_3 27, з метою придбання пільгового квитка на автобус сполученням Луцьк Львів. Працівником автостанції йому відмовлено у продажу такого квитка, після чого ОСОБА_1 придбав квиток на автобус сполученням з міста Горохова до міста ОСОБА_3 за його повною вартістю 22 грн 53 коп, що підтверджується копією квитанції (а. с. 8).

Крім того, судом встановлено, що 11 листопада 2018 року ОСОБА_1 касиром автостанції № 2 у м. Луцьку по вул. АДРЕСА_4 148 відмовлено у придбанні квитка за пільговою вартістю для проїзду в автобусі сполученням Луцьк - Трускавець. Пізніше йому було продано пільговий квиток на автобус іншого перевізника.

14 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» з приводу відмови касира у продажі йому пільгових квитків на проїзд, на що 21 листопада 2018 року отримав відповідь про те, що відповідач не є автомобільним перевізником та не здійснює самостійно перевезення пасажирів власним автотранспортом, а виступає лише посередником між пасажиром та перевізником і є агентом перевізника з продажу квитків на його автобуси, а тому не може надавати місця для пільгового проїзду без згоди перевізника та нести відповідальність за те, що касиром не продано пільговий квиток. У відповіді також зазначено, що відповідальність за безпідставну відмову від пільгових перевезень за Законом України «Про автомобільний транспорт», що підтверджено укладеним з ПрАТ «ВОПАС» договорами, несе сам перевізник. (а.с.6-7).

Отже, товариство не заперечує право позивача на пільговий проїзд автомобільним транспортом.

Разом з тим відповідач зазначає, що касир автостанції не вправі продавати пільгові квитки, оскільки автостанція не є перевізником, а здійснює лише посередницьку діяльність із продажу квитків перевізника, із яким у нього укладено відповідний договір.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгове перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що відповідальність за безпідставну відмову від пільгового перевезення має покладатися на автомобільного перевізника і саме йому заборонено відмовляти у пільговому перевезенні пасажирів.

За положеннями статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» документами для регулярних пасажирських перевезень для пасажира є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка).

Згідно зі статтею 41 Закону України «Про автомобільний транспорт» пасажир зобов`язаний мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення.

Стаття 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачає, що договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.

Таким чином, Законом України «Про автомобільний транспорт» встановлено право пасажира, який користується пільгами на транспорті, безпосередньо скористатися пільговим проїздом, пред`явивши водієві автобуса посвідчення встановленого зразка.

ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій», як оператор ринку автостанційних послуг, не є автоперевізником, перевезення пасажирів не здійснює, а виступає лише як посередник між пасажиром і перевізником.

Предметом укладених ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» з перевізниками договорів про надання автостанційних послуг, зокрема є надання власником автостанцій за завданням перевізника на території автостанцій комплексу обов`язкових та передбачених законодавством послуг, пов`язаних з організацією і здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів транспортом перевізника, продажем проїзних квитків та квитанцій на перевезення багажу, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформування водіїв щодо умов дорожнього руху та інше.

Отже, за положеннями статті 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» діяльність автостанцій з продажу квитків підпадає під правове регулювання посередницької діяльності.

Правове регулювання посередницької діяльності визначене статтями 243, 1003 ЦК України, відповідно до яких комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Комерційна посередницька (агентська) діяльність в Україні врегульована главою 31 ГК України, відповідно до положень якої угода, укладена від імені суб`єкта, якого представляє комерційний агент, без повноваження на її укладення або з перевищенням наданого йому повноваження, вважається схваленою цим суб`єктом за умови, якщо він не відхилить перед третьою особою дії комерційного агента (стаття 298 ГК України).

Автомобільний пасажирський перевізник вправі встановлювати автостанції, як його комерційному агенту, обсяги здійснення угод - продажу квитків. При цьому, зазначена діяльність не є монопольною у розумінні статті 299 ГК України, оскільки відповідно до пункту 115 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту перевізники відповідно до укладених договорів здійснюють продаж квитків через автостанції, агентства з продажу квитків та/або самостійно.

Таким чином, судом установлено, що відповідач у справі не є автомобільним перевізником, а лише є підприємством, яке реалізує квитки на здійснення регулярних пасажирських автомобільних перевезень, тобто у відносинах з пасажиром воно виступає як посередник (агент) або повірений автомобільного перевізника.

Беручи до уваги те, що відповідальність за безпідставну відмову від пільгового перевезення має покладатися на автомобільного перевізника, а не на підприємство з реалізації квитків на здійснення регулярних пасажирських автомобільних перевезень, вина ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» у порушенні прав позивача на пільговий проїзд відсутня, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1

Дана позиція узгоджується із постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року по справі № 728/2783/16-ц.

Крім того, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання в частині договорів незаконними, зобов`язання вчинити дії щодо приведення умов цих договорів до вимог чинного законодавства, оскільки позивачем пред`явлений позов про визнання в частині договорів незаконними і про приведення умов цих договорів до вимог чинного законодавства лише до одної сторони договорів ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій», а до іншої сторони укладених договорів перевізників позовні вимоги не пред`являлися і інша сторона договорів до участі в розгляді справи не залучалася.

Що стосується вимог позивача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, то такі вимоги також до задоволення не підлягають, оскільки позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження протиправності дій чи бездіяльності відповідача, а також не надав суду доказів щодо заподіяння йому відповідачем ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 серпня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді