Справа № 567/1311/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2019 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

секретар - Гічиновська Я.В.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_3 ОСОБА_4 Гасангулу-огли про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням

в с т а н о в и в:

в Острозький районний суд Рівненській області з позовом про визнання ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_5 ОСОБА_4 Гасангулу-огли такими, що втратили право на користування житловим будинком з надвірними будівлями, що знаходиться по вул. Острозька, 21 в с.Плоске Острозького району Рівненської області, звернувся ОСОБА_1

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 вказує, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями по вул.Острозька, 21 в с.Плоске Острозького району Рівненської області, в якому, окрім позивача, зареєстровані: ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4 Гасангулу-огли.

Вказує, що відповідачі постійно проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначає, що договір найму житла житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані в с. Плоске вул. Острозька, 21 Острозького району Рівненської області між ним та відповідачами не укладався та у виконавчому комітеті Плосківської сільської ради Острозького району Рівненської області не реєструвався.

На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 також стверджує, що йому, як власнику житлового будинку, створюються перешкоди в користуванні приватним майном через додаткові витрати на оплату комунальних послуг та інших обов'язкових платежів, а також розпорядження ним. Зазначає, що відповідно до п.6 Положення про порядок призначення житлових субсидій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.1995 № 848 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2018 № 329), він позбавлений можливості отримати субсидію в звязку з фактом наявності реєстрації відповідачів без їхнього проживання.

Окрім того зазначає, що вжиті заходи щодо досудового врегулювання спору між сторонами не дали позитивного результату, що змушує його звернутися до суду з даним позовом.

Посилаючись на викладені обставини, просив визнати ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_5 ОСОБА_4 Гасангулу-огли такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: с. Плоске вул.Острозька, 21 Острозького району Рівненської області.

Ухвалою Острозького районного суду від 19.10.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, відповідачам було встановлено строк протягом п'ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідно до ч.8 ст.130 ЦПК України, особам, які проживають за межами України, судові повістки вручаються в порядку, визначеному міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, в разі відсутності таких у порядку, встановленому ст.502 ЦПК України.

Виклик відповідачів та вручення їм копії позовної заяви з додатками здійснено відповідно до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993, шляхом звернення до компетентного суду Азербайджанської Республіки з дорученням про проведення окремих процесуальних дій та вручення відповідачам документів.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, відзиву на позов не подали, незважаючи на те, що під час розгляду справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов'язків всіма учасниками судового розгляду.

Зважаючи на те, що виклик до суду та копія позовної заяви з доданими до неї документами були передані для вручення відповідачам одним із способів, передбачених Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993 року, з дати направлення документів сплинув термін, який суд визначив як достатній для даної справи і який становив більше шести місяців, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення у даній справі.

При цьому, судом береться до уваги і те, що в матеріалах справи наявна заява відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_7 Гасангулу-огли, підписи на якій нотаріально посвідчені 16.01.2019 приватним нотаріусом нотаріального офісу в Сумгаїтському центрі «Служба Асан», адресована Острозькому районному суду, в якій вони просять розглядати справу без їхньої участі.

Ухвалою Острозького районного суду від 28.01.2019 провадження у справі в частині заявлених позовних вимог про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням було закрито на підставі п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України, в звязку з його смертю.

Перевіривши фактичні обставини справи, наявні докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав викладених у позовній заяві та просять суд позов задоволити.

Додатково позивач пояснив, що йому на підставі договору дарування від 09.11.2004 належить житловий будинок з надвірними будівлями, що розташовані по вул.Острозька, 21 в с.Плоске Острозького району Рівненської області, в якому зареєстровані відповідачі, які за місцем реєстрації не проживають. Зазначив, що його сестра ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_5 та до 1993 року проживала разом з ним в Азербайджанській Республіці, а потім вони переїхали в Україну, де спочатку проживали в належному йому будинку. Вказує, що в травні 2006 року ОСОБА_3 разом з сімєю виїхала на постійне місце проживання в Азербайджанську Республіку, де вони побудували власне житло. Зазначив, що відповідачі залишили своє місце проживання добровільно. Вказує, що з того часу відповідачі в належному йому будинку не проживають, комунальних платежів не сплачують та не беруть жодної участі в утриманні будинку. Посилаючись на зазначені обставини та наявності перешкод в користуванні та розпорядженні своїм майном, просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком з надвірними будівлями, що розташовані в с.Плоске по вул. Острозька, 21 Острозького району Рівненської області. Судові витрати залишити за ним.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що знайомий з родиною ОСОБА_1 та проживає з ним по сусідству. Йому відомо, що сестра позивача ОСОБА_3 одружилася з ОСОБА_5 та виїхала разом з ним в Азербайджанську Республіку, однак в подальшому, в 1993 році повернулася разом з ним та сином ОСОБА_9 (ОСОБА_4) в Україну. Також вказав, що в ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було двоє дітей: дочка ОСОБА_8, яка залишилась проживати в Азербайджанській Республіці та син ОСОБА_7 (ОСОБА_4), який приїхав з ними в Україну. Йому відомо, що спочатку відповідачі проживали в будинку позивача, однак потім в них було власне житло в с.Плоске. Вказує, що в травні 2006 року, ОСОБА_3 продала належне їй в с.Плоске житло та разом із своїм чоловіком та сином виїхала на постійне місце проживання в Азербайджанську Республіку. Вказав, що відповідачі залишили місце свого проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2 добровільно.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3 та знайома з родиною ОСОБА_1, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4. Їй відомо, що сестра позивача ОСОБА_3 одружилася з ОСОБА_5 та виїхала разом з ним в Азербайджанську Республіку, однак в подальшому, в 1993 році, повернулася разом з ним та сином ОСОБА_9 (ОСОБА_4) в Україну та деякий час проживала в батьківському будинку в с.Плоске. В подальшому, ОСОБА_3 проживала в іншому будинку в с.Плоске, який вона продала коли виїжджала з родиною в Азербайджанську Республіку. Зазначила, що відповідачі залишили місце свого проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2 добровільно, так як виїхали на постійне місце проживання в Азербайджанську Республіку. Фактів, які б вказували, що відповідачам чинились перешкоди в користуванні будинком чи наявності конфліктів між сторонами, їй не відомі.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що знайома з родиною ОСОБА_1 та проживає з ним по сусідству. Їй достовірно відомо, що в травні 2006 року, сестра ОСОБА_1 - ОСОБА_3 продала належне їй в с.Плоске житло та разом із своїм чоловіком та сином виїхала на постійне місце проживання в Азербайджанську Республіку. Зазначила, що спочатку виїхав син відповідачів ОСОБА_4, а потім - і відповідачі.

Суд, заслухавши пояснення позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши докази в їх сукупності, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до положень ч.1 ст.3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із п.7 ч.1 ст.76 Закону України "Про міжнародне приватне право", суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадках, коли дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України.

Одночасно, суд керується, положеннями Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, положення якої спрямовані на забезпечення належного захисту прав і законних інтересів осіб, що проживають на територіях країн СНД та застосовуються у відносинах України, зокрема, з Азербайджанською Республікою.

Відповідно до статті 1 Конвенції, громадяни кожної із її держав учасниць (далі Договірні Сторони), а також особи, що проживають на їхніх територіях, користуються на території всіх інших Договірних Сторін по відношенню до своїх особистих і майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни даної Договірної Сторони.

Згідно ст.38 Конвенції визначено, що право власності на нерухоме майно визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться нерухоме майно.

Відповідно до ст.38 Конвенції, по справах про виникнення і припинення права власності або іншого речового права на майно визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої майно знаходилося в момент, коли мала місце дія або інша обставина, що послужила підставою виникнення або припинення такого права.

З урахуванням положень Конвенції та обставин справи, суд застосовує до спірних правовідносин норми національного законодавства України.

Судом встановлено, що будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: вул. Острозька, 21 в с.Плоске Острозького району Рівненської області, належить на праві приватної власності ОСОБА_1, що підтверджується договором дарування, укладеним 09.11.2004, посвідченим приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу ОСОБА_12 та зареєстрованим в реєстрі за №1428, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5503628 від 19.11.2004.

Згідно технічного паспорта на житловий будинок, що розташований в с.Плоске по вул. Острозька, 21 Острозького району Рівненської області вбачається, що його власником є позивач ОСОБА_1

Згідно довідки, виданої Плосківською сільською радою Острозького району Рівненської області №506/02.23 від 06.08.2018, вбачається, що в житловому будинку, що розташований в с. Плоске по вул. Острозька, 21 зареєстровані, але фактично не проживають: ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_7 Гасангулу огли.

Факт реєстрації відповідачів у спірному домогосподарстві також підтверджується довідками Плосківської сільської ради №557/02.16, №556/02.16 від 16.10.2018.

Актами обстеження №531/02.23 від 16.08.2018, №587/02.23 від 07.09.2018 підтверджується та обставина, що відповідачі з 2006 року та по даний час фактично не проживають у будинку по вул. Острозька, 21 в с. Плоске Острозького району Рівненської області.

Договір найму житла житлового будинку, що розташований в с. Плоске по вул. Острозька, 21 Острозького району між сторонами не укладався та у виконавчому комітеті Плосківської сільської ради Острозького району Рівненської області не посвідчувався, що стверджується довідкою Плосківської сільської ради Острозького району Рівненської області №532/02.23 від 16.08.2018.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У відповідності до ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При цьому положення ст. 391 ЦК України підлягають застосуванню у тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

В судовому засіданні встановлено, що реєстрація місця проживання відповідачів у належному позивачу житловому приміщенні порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, в тому числі реалізації його майнових прав як власника будинку.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Окрім того, Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.

В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

Відповідно до ст.ст. 76-83 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

В судовому засіданні з пояснень позивача, свідків, досліджених письмових доказів, які не викликають сумніву у їх об'єктивності, встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Гасангулу-огли не проживають в належному позивачу будинковолодінні більше 10 років, при цьому залишили будинковолодіння позивача ще під час їх перебування в Україні та мали інше житло, поважних причин непроживання за адресою реєстрації та підстав для продовження терміну зберігання за ними права користування спірним житловим будинком не встановлено, відповідно до ст. 150 ЖК України, ст.405 ЦК України за ними житлове приміщення не зберігається, особисті речі відповідачів в житловому приміщенні відсутні, участі в оплаті комунальних послуг за житловий будинок відповідачі не приймать, що свідчить про втрату ними інтересу до спірного житлового будинку як до свого постійного місця проживання, реєстрація відповідачів за місцем проживання у будинку, належному позивачу є перешкодою для розпорядженню ним своїм майном.

Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку про задоволення позову.

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 81, 258, 259, 263-268, 273, 280 ЦПК України

у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 (с.Плоске вул.Острозька,21 Острозького району Рівненської області, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (зареєстрованої в ІНФОРМАЦІЯ_5, жительки сел.Джейран-Батан, м.Сумгаїт, Азербайджанська Республіка, індекс AZ5000), ОСОБА_3 ОСОБА_4 Гасангулу-огли (зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_5, жителя ІНФОРМАЦІЯ_6, індекс AZ5000) про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_3 ОСОБА_4 Гасангулу-огли такими, що втратили право на користування житловим будинком з надвірними будівлями, що розташовані в с.Плоске Острозького району Рівненської області по вул. Острозька,21.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11.03.2019.

Суддя Острозького районного судуОСОБА_13