Справа № 136/1046/19
провадження № 2/136/345/19
РІШЕННЯ

іменем України

"07" жовтня 2019 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Кривенка Д.Т.

за участі секретаря судового засідання Марчук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Липовець у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Представник Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (далі банк, кредитор, позивач) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач) про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи підставність позову тим, що 16.06.2011 між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання останнім анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг , за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві ОСОБА_2 підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті складає договір про надання банківських послуг. 24 ІНФОРМАЦІЯ_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 позичальник ОСОБА_1 помер. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором №б/н від 16.06.2011 становить 7561,77 грн. з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості.

Із відповіді Липовецької державної нотаріальної установи отриманої банком 01.12.2015 встановлено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заведена, утім на час смерті спадкодавця із ним проживав ОСОБА_1 , який у межах шестимісячного строку від спадщини не відмовився, отож є таким, що спадщину прийняв, однак у добровільному порядку на вимоги позивача заборгованість не погашає, що стало підставою звернення до суду із даним позовом у порядку ст.1282 ЦК України.

Ухвалою суду від 21.06.2019 розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та визначено відповідачеві строк для подання відзиву.

У визначений судом строк відповідач відзиву та заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін не надала, також не надала зустрічного позову в межах визначеного судом строку, тому суд здійснює розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши усі зібрані у справі докази, встановив, що 16.06.2011 ОСОБА_2 виявив намір на отримання кредиту у «ПриватБанк» шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

На підставі вказаної заяви ПАТ КБ "ПриватБанк" зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитна платіжна схема передбачає здійснення клієнтом банку операцій з використанням платіжної картки за рахунок коштів, які поміщаються зазначеним банком на картковий рахунок, тобто кошти надані банком клієнту в кредит (у межах кредитної лінії).

До відносин за кредитним договором застосовуються правове регулювання, щодо відносин за договором позики.

З аналізу загальних норм, зобов`язання за кредитним договором виникають з моменту передачі кредитодавцем позичальнику грошових коштів, згідно умов кредитного договору.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках(стаття 13 ЦПК України).

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розподіл між сторонами тягаря доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Обов`язок подання доказів визначено ст.83 ЦПК України, відповідно до частини першої вказаної статті позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви до суду.

Судом встановлено, що документи, які додано до матеріалів цивільної справи не містять доказів, які б підтверджували надання можливості позичальнику мати доступ до кредитних коштів, зокрема доказів отримання ним кредитної картки з ПІН кодом для верифікації в платіжній системі, отож підстав вважати, що у нього виникли будь - які зобов`язання перед позивачем, у зв`язку з подачею Анкети заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват-Банку, відсутні.

Надані позивачем в підтвердження обставин на які він посилається в підтвердження своїх позовних вимог розрахунок заборгованості, тарифи Банку, умови та правила надання банківських послуг, виготовлені самостійно позивачем та засвідчені, а доказів про ознайомлення та погодження з ними позичальника не надано, як і не надано доказів автентичності умов та правила надання банківських послуг, на які поширюються вимоги, щодо електронного документа, не доведено, що саме ці Умови мав на увазі позичальник, підписуючи заяву.

Така ж правова позиція висловлена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 березня 2017 р. у справі N 6-2320цс16).

Крім цього, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, на що вказує свідоцтво про смерть (а.с.47). Після його смерті відкрилась спадщина.

Згідно відповіді направленої Липовецькою державною нотаріальною конторою від 24.11.2015 в адресу ПАТ «Приватбанк» (а.с.53) встановлено, що ніхто із спадкоємців ОСОБА_2 до Липовецької державної нотаріальної контори не звертався.

На підтвердження факту постійного проживання відповідача ОСОБА_1 із спадкодавцем ОСОБА_2 позивачем надано копію паспорта відповідача, де проставлено штемпель про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

У той же час правилами ст.76, 77, 78 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Визначено поняття належності та допустимості доказів.

Суд вважає, що паспорт відповідача із відміткою про реєстрацію місця його проживання не є належним та допустимим доказом факту прийняття спадщини з огляду на таке.

У рішенні від 14.11.2001 року по справі № 1-31/2001 (справа щодо прописки) Конституційний Суд України констатував, що вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним та непорушним (ст. 21 Конституції України). Водночас назване право не є абсолютним. Свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України можуть бути обмежені, але тільки законом (ст. 33 Конституції України).

З зазначеного слідує, що реєстрація місця проживання є адміністративною дією, яка встановлює додатковий зв`язок особи з державою і не є обставиною, яка підтверджує чи спростовує фактичне місце проживання або перебування особи.

Крім цього, зі змісту ст. ст. 1216, 1218 ЦК, вбачається, що до складу спадщини входять не лише права, але також і обов`язки спадкодавця.

Обов`язки спадкодавця - це договірні та недоговірні майнові зобов`язання, які в силу їх правової природи можуть бути успадковані, тобто не є невід`ємно пов`язаними з особою їх попереднього носія - спадкодавця (ст. 1219 ЦК).

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статей 1281, 1282 ЦК України щодо строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора.

Для визначення початку перебігу строку має значення не тільки безпосередня обізнаність особи з відкриттям спадщини, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про її відкриття. При цьому, дана норма (ст.1281 ЦК) містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про відкриття спадщини, покладається на позивача.

Недотримання кредитором передбачених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення вимог, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним судом України під час розгляду справи № 6-33цс15.

Виходячи з положень статті 1281 ЦК України, слід дійти висновку, що вимогу до спадкоємця повинно бути пред`явлено протягом одного року від настання строку вимоги або ж протягом шести місяців від дня, коли кредитор дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини.

У позові представник вказує, що дізнавшись про смерть позичальника банк звернувся до державної нотаріальної установи з відповідною вимогою претензією, на яку 01.12.2015 отримано було відповідь про відсутність спадкоємців, які б звертались до нотаріальної контори.

У той же час до суду з даним позовом позивач звернувся 30.05.2019.

Зважаючи на встановлені судом обставини та перевірені судом докази, суд вважає, що кредитор пропустив вищевказаний ст.1281 ЦК України строк, що позбавляє його права вимоги до спадкоємця. При цьому, з урахуванням встановлених судом вище обставин, коло спадкоємців позивачем не встановлено належними та допустимими доказами.

За встановлених судом обставин та у контексті приведених правових норм, що регулює даний спір, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Вирішуючи питання судових витрат, суд керується Главою 8 ЦПК України, а тому у разі відмови в задоволенні позову, понесені позивачем витрати на сплату судового збору відносить за його рахунок.

Керуючись ст. 10, 13, 141, 258-259, 263-265, 279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (місце проживання: вул. Набережна Перемоги 50, м. Дніпро, Дніпропетровська обл., 4909, ЄДРПОУ - 14360570) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про стягнення боргу кредитором спадкодавця, - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції через Липовецький районний суд Вінницької області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Д.Т. Кривенко