П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2019 року

м. Рівне

Справа № 559/1494/19

Провадження № 22-ц/4815/1209/19

Головуючий у Дубенському міськрайонному

суді: суддя Ралець Р.В.

Ухвалу суду першої інстанції постановлено повним текстом

поза межами судового засідання 19 липня 2019 року в м. Дубно

Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: підприємець ОСОБА_3 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:

відповідача - адвокат Кепич Ірина Василівна;

за участі (в апеляційному суді): представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Кепич Ірини Василівни на ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 19 липня 2019 року в цивільній справі за позовом підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу укладеними та повернення сум попередніх оплат,

в с т а н о в и в :

05 липня 2019 року в суд звернулася підприємець ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 , де просила визнати укладеними між сторонами договори купівлі-продажу м`яса, а саме від 29 травня 2019 року на суму 215 000 гривень та 10 червня 2019 року на суму 100 000 гривень і стягнути з останньої вказані кошти як суму попередньої оплати товару за цими договорами. Мотивуючи свої вимоги, покликалася на те, що відповідачем не виконано зобов`язань щодо поставки замороженого м`яса - яловичини вищого сорту, вартість чого позивач попередньо оплатила.

Тоді ж позивачем подано заяву про забезпечення позову. На її обґрунтування зазначала, що предметом позову є значна сума коштів - 315 000 гривень, яку відповідач не має наміру повертати і тим існує ризик того, що з метою ухилення від виконання свого обов`язку та для навмисного створення перешкод у реалізації майнового права відповідач спробує відчужити належне їй майно, за рахунок якого може бути виконане судове рішення.

За викладених спонукань просила забезпечити поданий позов шляхом накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 та заборонити відчуження даного майна.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 19 липня 2019 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жительки АДРЕСА_1 ).

На ухвалу суду представником відповідача подано апеляційну скаргу, де покликалася на незаконність і необґрунтованість судового рішення, що полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності зроблених висновків обставинам справи, неправильному дослідженні доказів та їх оцінкою, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначала, що зі змісту заяви про забезпечення позову не вбачалося, в чому саме полягала необхідність у забезпеченні позову, належним чином не обґрунтовано необхідність застосування виду забезпечення позову у вигляді арешту на нерухоме майно. Викладені в ній мотиви не доводять того, що невжиття цих заходів може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також чи призведе до порушення прав позивача. Судом не враховано, що предметом позову є визнання договорів купівлі-продажу укладеними та повернення сум попередніх оплат, тобто суд забезпечив виконання рішення суду за невиконанням зобов`язань за договорами, які не укладені, що вважала припущеннями. На її думку, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Проте самі по собі посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідних доказів вважає необґрунтованими. Тому суд попередньої інстанції не встановив того, що позивачем не надано жодних відомостей, які є необхідними для вирішення питання про забезпечення позову і це не порушить права та інтереси інших осіб.

З огляду на наведене просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу іншими учасниками справи чи їх представниками не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи представника відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову міськрайонний суд, врахувавши предмет позову, співмірність заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, правильно виходив з того, що відчуження відповідачем належного майна може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про задоволення позову.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Як роз`яснено в п. 1, п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" від 22.12.2006 № 9, єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом про захист порушеного права шляхом визнання укладеними договорів купівлі-продажу м`яса та стягнення сум попередньої оплати в сукупному розмірі 315 000 грн.

Відповідно до змісту заявлених позовних вимог позивач вказує, що відповідач свідомо ухиляється виконувати свої зобов`язання щодо поставки попередньо оплаченого товару.

На переконання колегії суддів, судом попередньої інстанції при вирішенні заяви позивача про забезпечення позову належним чином надано оцінку тому, що між сторонами існує спір щодо прав на стягнення коштів та в разі задоволення позову може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Практикою Європейського суду з прав людини, в т.ч. у справах: "Стретч проти Сполученого Королівства", "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Ґаші проти Хорватії" від 13 грудня 2007 року, визначені критерії, які слід оцінювати про сумісність заходів втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи вважається такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним до визначених цілей.

Отже, враховуючи існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 , є цілком доречним, обґрунтованим, достатнім і співмірним, запобігатиме зміні правового статусу нерухомого майна та збереже його до вирішення справи по суті.

Покликання автора апеляційної скарги на відсутність обставин, які могли б свідчити про ухилення відповідача від виконання судового рішення, спростовується доводами, викладеними в позові і самим фактом наявності такого спору.

Згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове вирішення заяви про забезпечення позову апеляційним судом здобуто не було.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими і неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення оскаржуваного судового рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

В силу положень ст.ст. 368, 141 ЦПК України понесений при поданні апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1 921 гривні повернутим бути не може, адже колегія суддів погодилася із законністю та обґрунтованістю ухвали Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 19 липня 2019 року.

Керуючись ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника підприємця ОСОБА_3 - адвоката Кепич Ірини Василівни залишити без задоволення, а ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 19 липня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 14 год. 15 хв. 08.10.2019

Головуючий: С.В.Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.С. Шимків