РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2019 року Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючої судді - Панас О.В.

при секретарі судового засідання - Корнійчук А.В.

з участю:

представника позивача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача на його користь борг в розмірі 59464,41 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11.05.2018 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики. Згідно договору позики ним було дано в борг ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 500 000 грн., строком до 31.08.2018 року.

Відповідно до п. 5 Договору передбачено стягнення відсотків в період з 01.07.2018 по 31.08.2018, у розмірі 1% на добу від непогашеної заборгованості, та у зв`язку з тим що було часткове погашення боргу 30.05.2018 року в сумі 260 000 грн. та 04.07.2018 року в сумі 210 000 гривень. Таким чином загальна заборгованість за договором складала згідно розрахунку позивача станом на 31.08.2018 року 30000,00 грн. основного боргу, 27000,00 грн. заборгованість за відсотками , тобто станом на 01.09.2018 року відповідач прострочив виконання зобов`язання.

Згідно розрахунку загальна сума боргу становить 59 464,41 грн. - з них 30 000 грн. -основного боргу, 27 000 грн.- відсотки користування коштами згідно договору, 394 грн. - 3% річних, 2070, 41 грн. - інфляційні втрати. Розрахунок позивачем здійснено відповідно до Рекомендацій відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 р. № 62-97р. У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав, просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.

Від представника відповідача адвоката Тищук К.П. до суду надійшла заява про відкладення судового засідання.

У відповідності до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Представник позивача ОСОБА_1 . ОСОБА_3 просив розглядати справу у відсутність відповідача та його представника, оскільки з вини зазначених учасників судового засідання тричі відкладалися судові засідання.

Так, ухвалою суду від 04.01.2019р. у справі відкрите спрощене позовне провадження , призначений розгляд справи без виклику сторін. За клопотанням відповідача ОСОБА_2 ухвалою суду від 04.03.2019р. призначено справу в судове засідання на 15.00 год. 03.04.2019р. з викликом сторін. 03.04.2019р. судове засідання відкладене за клопотанням представника відповідача адвоката Тищук К.П. 16.05.2019р. судове засідання відкладене за клопотанням адвоката відповідача, який бажав особисто прийняти участь усудовому засіданні. 25.06.2019р. судове засідання відкладене у зв`язку з неявкою адвоката відповідача. Про судове засідання, призначене на 12.09.2019р. відповідач ОСОБА_2 повідомлений під особистий підпис в суді. У судове засідання, призначене на 12.09.2019р. відповідач не з`явився. Адвокат відповідача Тищук К.П. подала заяву згідно якої просила відкласти судове засідання у зв`язку з відрядженням відповідача, проте копії наказу до суду не подано, та неможливістю її явки до суду за сімейними обставинами. Відзиву на позов відповідач ОСОБА_2 не подав.

За наведених обставин, з врахуванням думки представника позивача, суд прийшов до висновку, про розгляд справи у відсутність відповідача та його представника, які будучи належним чином повідомленими про дату судового засідання не з`явилися до суду без поважної причини.

Заслухавши представника позивача, дослідивши надані докази, та оцінивши їх в сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 11.05.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики. Згідно договору позиви від 11.05.2018р. позикодавець ОСОБА_1 передав у власність Позичальнику ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень, строком до 31.08.2018 року. Відповідно до п. 5 Договору передбачено стягнення відсотків в період з 01.07.2018 по 31.08.2018, у розмірі 1 (один) відсоток на добу від непогашеної заборгованості.

Факт отримання позики підтверджується оглянутим судом письмовим договором позики від 11.05.2018 року.

Згідно нотаріально посвідченої заяви, зареєстрованої в реєстрі за № 3122 та за № 4119 приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А.І., вбачається, що ОСОБА_1 частково погасив боргу 30.05.2018 року в сумі 260 000 грн. та 04.07.2018 року в сумі 210 000 гривень. Отже сума боргу за договором позики станом на 05.07.2018р. становила - 30000,00 грн., доказів повернення зазначених коштів судом не встановлено.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Виходячи з положень договору кредиту за невиконання договірних зобов`язань ОСОБА_2 має сплатити проценти за користування кредитом: в сумі 9600,00 грн. за період з 01.07.2018р. по 04.07.2018р.; 2400,00 грн. за період з 05.07.2018р. по 12.07.2018р., та 15000,00 грн. за період з 13.07.2018р. по 31.08.2018р., а всього 27000,00 грн.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України у конструкції Цивільного кодексу України розташована у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), відступаючи від висновку Верховного Суду України, зокрема викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). За змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, період за який підлягають до стягнення інфляційні витрати та 3% річних становить з 01.09.2018р. по 12.09.2019р. по дату ухвалення рішення та становлять: 3999,00 грн. - інфляційні витрати та 929,59 грн. - 3% річних. За таких обставин, враховуючи достовірно встановлені судом докази, суд прийшов до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення - 61 328, 59 грн., виходячи з розрахунку: 30 000,00 грн. - основний борг + 27000,00 грн. - проценти за користування коштами згідно договору + 929,59 грн. -3% річних (станом на 12.09.2019 р.) +3399,00 грн. - інфляційні втрати (станом на 12.09.2019 р.)) . Відповідно до ст.141 ЦПК з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений судовий збір в сумі 704,80 коп.

На підставі наведеного ст.ст. 526, 527,530 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-268, 273,354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі - 61 328 (шістдесят одна тисяча триста двадцять вісім) грн. 59 коп. та судові витрати в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , проживає: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Повне рішення виготовлене - 17.09.2019 р.

Суддя: О.В.Панас