ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2019 року м. Київ

справа № 522/6308/17

провадження № 22-ц/824/9444/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Іванової І.В. (суддя-доповідач), Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2018 року у складі судді Писанця В.А., повний текст складений 17.01.2019 року,

встановив:

У квітні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення трьох відсотків річних, інфляційних втрат, пені та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що06 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», було укладено договір депозитного вкладу № SAMDNWFD600. У зв`язку з цим позивачу було відкрито депозитний рахунок «Приват-вклад» № НОМЕР_1 , на який останнім було внесено кошти у розмірі 50 000 грн., з виплатою 8,5 % річних, строком на 12 місяців, тобто до 05 серпня 2015 року.

05 лютого 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання депозитного договору та виплату належної йому по договору суми у розмірі 51 522,51 грн. Однак дана заява була залишена банком без задоволення.

В подальшому, 27 січня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» розблокував та надав вільний доступ до грошових коштів, які позивач ОСОБА_1 самостійно перерахував на інший рахунок.

Позивач вважає, що ПАТ КБ «Приватбанк» незаконно користувався його коштами та не виконав грошового розпорядження від 05 лютого 2015 року, а тому просив суд стягнути з банку на його користь за прострочення виконання грошового зобов`язання 3 % річних в сумі 3 188,75 грн., інфляційні втрати у розмірі 31 443,44 грн., пеню у розмірі 3 188,75 грн., а також 10 000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 37 820,94 грн. та судовий збір в сумі 640,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог через порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги відповідач посилається на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки відсутності будь-яких підстав та доказів вважати, що позивач був позбавлений можливості отримати свої кошти після закінчення строку дії договору банківського вкладу або у будь-який інший строк шляхом дострокового розірвання такого договору, відповідно до його умов. Крім того, суд стягнув з банку суму заборгованості, не перевіривши розрахунки позивача та не надавши їм належної оцінки з урахуванням заявленого відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 до суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмово провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 06 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір депозитного вкладу № SAMDNWFD600 «Приват-вклад», та відкрито банківський рахунок № НОМЕР_1 (а.с. 9-10).

На виконання умов договору позивач вніс на депозитний рахунок, відкритий у відповідача грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн.

При чому, відповідно до умов депозитного договору, ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язався повернути вкладникові суму вкладу і проценти за ним.

05 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою про розірвання депозитного договору, повернення вкладу та процентів за договором банківського вкладу № SAMDNWFD600, шляхом переказу коштів на відкритий ним рахунок № НОМЕР_2 , однак його вимоги відповідачем залишені без виконання (а.с. 4).

27 січня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» розблокував та надав вільний доступ до грошових коштів.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 15 червня 2016 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 листопада 2016 року частково задоволено позов та зобов`язано ПАТ КБ «Приватбанк» усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні банківським рахунком № НОМЕР_3 шляхом його розблокування та надання вільного доступу до грошових коштів, належних ОСОБА_2 , зобов`язано відповідача усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні картковим рахунком № НОМЕР_4 шляхом його розблокування та надання вільного доступу до грошових коштів, належних ОСОБА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вищевказаним судовим рішенням встановлено, що згідно з довідкою ПАТ КБ «Приватбанк» від 26 січня 2016 року серед відкритих на ім`я ОСОБА_1 рахунків зазначено, зокрема, рахунок № НОМЕР_1 (тип рахунку - депозитний вклад), залишок грошових коштів на якому складає 54 839,18 грн.

Також встановлено, що згідно роздруківки з додатку «Приват24» строк депозиту становить 12 місяців, дата закінчення 05 серпня 2015 року, сума депозиту 50 000,00 грн., нараховані проценти 9 320,31 грн., а опції «розірвати достроково депозит» та «розірвати депозит» помічені хрестиком із зазначенням того, що для здійснення такої операції потрібно звернутись до відділення банку.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню у даній справі, що переглядається.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів»визначено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення, споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі, коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язань не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною 5 статті 10 вказаного Закону.

Згідно із частиною 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується незалежно від продовження правопорушення.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, що має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення є мірою відповідальності.

Враховуючи зазначене, можна дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини 2 статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15.

Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Проценти річних, передбачені статтею 625 ЦК України, є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань та можуть стягуватися поряд із пенею.

Виходячи із системного аналізу наведених норм права, для настання правових наслідків у формі юридичної відповідальності зі сплати пені, 3% річних та інфляційних втрат обов`язковим є наявність елемента порушення договірних зобов`язань. Міра відповідальності у формі нарахування перелічених штрафних санкцій настає з моменту вчинення кредитором порушення (прострочення) грошового зобов`язання.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши факт невиконання ПАТ КБ «Приватбанк» своїх договірних зобов`язань по своєчасному і належному поверненню банківського вкладу, дійшов обґрунтованого висновку щодо стягнення з останнього на користь позивача пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Разом з тим, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи з банку заборгованість, суд першої інстанції не перевірив надані позивачем розрахунки.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 05 лютого 2015 року звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» із заявою про розірвання депозитного договору.

Однак, банк своєчасно не здійснив виплату позивачу його банківського вкладу та нарахованих на нього процентів, а тому, починаючи з 06 лютого 2015 року відбулось прострочення з боку банківської установи взятих на себе зобов`язань.

Здійснюючи розрахунок суми 3% річних, інфляційних втрат та пені, ОСОБА_1 зазначив день початку їх нарахувань - 06 січня 2015 року, тобто той момент, коли позивач ще не набув суб`єктивного права вимагати повернення від банку грошових коштів за договором банківського вкладу та, відповідно не звернувся із заявою про їх отримання.

За таких обставин, судова колегія, перевіривши розрахунок позивача, вважає, що з відповідача банку на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню 3% річних на підставі статті 625 ЦК України у розмірі 3 048, 97 грн., виходячи з суми боргу 51 522, 51 грн. та інфляційне збільшення боргу у розмірі 29 831, 24 грн. за період з 06 лютого 2015 року, тобто з моменту розірвання договору по 26 січня 2017 року, коли вклад був повернутий.

Крім того, розрахунок пені у розмірі 3% річних, проведений позивачем відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», та взятий судом першої інстанції до уваги, не відповідає вимогам ч.2 ст. 258 ЦК України, а саме застосування до стягнення пені строку позовної давності у один рік.

Так, банком було зроблено заяву про застосування наслідків спливу спеціальної позовної давності - один рік, оскільки позивач нараховує пеню за період з 06 січня 2015 року по 27 січня 2017 року, що становить 753 дні (а.с.112-115).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ч. 1 ст.ст. 256, 257 ЦК України).

Згідно п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно до ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення . Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, пеня в розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за період стягнення з 26 січня 2016 року по 26 січня 2017 року становить 1 550, 94 грн.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права (п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції щодо визначення розміру 3% річних, інфляційних втрат та пені, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача не відповідають обставинам справи, тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду в цій частині підлягає зміні відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України.

В решті рішення суду не оскаржується, тому залишається без змін.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах,-

постановив :

Апеляційну скаргу Акціонерноготовариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2018 року змінити в частині розміру стягнутих з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошових коштів, визначивши їх розмір у сумі 34 431 (тридцять чотири тисячі чотириста тридцять одна) грн. 15 коп.та судовий збір в розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: