Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 362/3528/17-ц

провадження № 61-40458св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Усика Г. І., ,

Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальний заклад Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2018 року у складі судді Кравченко Л. М. та постанову Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2018 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» (далі - КП КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання») про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що у 2015 році він закінчив Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря. Після чого Міністерством охорони здоров`я України його направлено на роботу в КП КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» на посаду лікаря-психотерпевта для проходження відповідної спеціалізації - інтернатури. Наказом КЗ КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» від 12 серпня 2015 року його прийнято на роботу на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «Психіатрія» та призначено керівником інтернатури лікаря-психіатра. Термін проходження інтернатури сплив у 2017 році, його атестовано атестаційною комісією, після чого Міністерством охорони здоров`я України виданий сертифікат спеціаліста та присвоєно звання лікаря зі спеціальністю «Психіатрія». Після інтернатури він на роботу більше не виходив, а 01 лютого 2017 року подав на ім`я керівника заяву про звільнення у зв`язку із закінченням інтернатури. 17 травня 2017 року він повторно подав заяву про звільнення та про видачу трудової книжки, проте у відділі кадрів його повідомили про те, що трудова книжка має зберігатись у КЗ КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання», оскільки із 01 лютого 2017 року його переведено на посаду лікаря-психіатра у зв`язку із закінченням інтернатури. 09 серпня 2017 року він дізнався про те, що наказом відповідача від 25 травня 2017 року його звільнено з посади лікаря-психіатра за прогули без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України,

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати незаконними дії відповідача щодо переведення без його згоди на посаду лікаря-психіатра у зв`язку із закінченням інтернатури із 01 лютого 2017 року та наказ від 25 травня 2017 року № 210-П про його звільнення із посади лікаря-психіатра за прогули без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України. Змінити дату та формулювання причини звільнення з роботи, зазначивши дату звільнення - 31 січня 2017 року, а формулювання причини звільнення - у зв`язку із закінченням строку трудового договору відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України та зобов`язати відповідача внести відповідні зміни у його трудову книжку із дотриманням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із правомірності дій відповідача із переведення ОСОБА_1 на посаду лікаря-психіатра для відпрацювання трьох років після закінчення інтернатури та отримання звання лікаря. Позивач не мав причин для розірвання угоди з навчальним закладом на час виникнення спірних правовідносин та у заяві про звільнення їх не вказав, у зв`язку з чим після закінчення інтернатури та здобуття звання лікаря-спеціаліста позивач, на виконання вимог свого зобов`язання за угодою та направлення на роботу, мав з`явитися до КП КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» для подальшого відпрацювання.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно встановив характер правовідносин, які виникли між сторонами, та правові норми, які їх регулюють, дійшов правильного висновку про підтвердження обов`язку позивача, який отримав освіту за державним замовленням, відпрацювати за направленням не менше трьох років. Дії відповідача з переведення позивача на посаду лікаря-психіатра є правомірними, здійснені на виконання наказу Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації від 02 січня 2017 року № 9-н із 01 лютого 2017 року, яким прийнято рішення про переведення лікарів-інтернів на посади лікарів-спеціалістів відповідно до направлення на роботу у зв`язку із закінчення навчання в інтернатурі та отриманням звання «лікар-спеціаліст». Правомірність звільнення позивача із займаної посади сумнівів не викликає, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження допущених відповідачем порушень процедури звільнення, передбаченої чинним трудовим законодавством. Зокрема, позивачем не спростовано факту прогулу та не доведено поважності причин невиходу на робоче місце в робочі дні, що, в свою чергу, доведено відповідачем та підтверджується матеріалами справи. Посилання апеляційної скарги на те, що положеннями Конституції України не передбачено примусового відпрацювання випускниками медичних навчальних закладів, унаслідок чого обов`язковість відпрацювання призводить до порушення конституційного права позивача на працю та права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах, є безпідставними. ОСОБА_1 , добровільно укладаючи угоду про підготовку фахівців із вищою освітою, був обізнаний із родом та характером майбутньої роботи, яка може бути йому запропонована виключно в межах його спеціальності і кваліфікації та необхідністю відпрацювання певного строку після закінчення навчання. Отримавши направлення на роботу, яке у випадку позивача передбачало проходження спеціалізації (інтернатури) та подальшого працевлаштування для відпрацювання за одним місцем, позивач не мав жодних заперечень, із вимогами щодо зміни місця направлення не звертався, а тому підстави стверджувати про примусову працю у цьому випадку відсутні. Отже, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами порушення його конституційних прав.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У липні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2018 року, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що написавши заяву на звільнення він розумів, що порушує своє зобов`язання за типовою угодою працювати за направленням три роки після закінчення інтернатури, але за це передбачена інша відповідальність, і це не означає, що за такий вчинок відповідач мав право звільнити з роботи із власної ініціативи. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан, а отже, суди дійшли неправильного висновку про правомірність дій відповідача з переведення на посаду лікаря-психіатра для відпрацювання трьох років після закінчення інтернатури та отримання звання лікаря і встановлення факту про те, що він не мав причин для розірвання угоди з навчальним закладом на час виникнення спірних правовідносин та в заяві про звільнення їх не вказав. Відповідачем порушено строк застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, яке застосовується навіть за відсутність на роботі протягом трьох годин, а відповідач чекав декілька місяців, хоча ще із 01 лютого 2017 року йому було відомо про те, що він відмовляється працювати.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Судом установлено, що 01 вересня 2008 року між ОСОБА_1 як студентом першого курсу за спеціальністю лікувальна справа та Львівським національним медичним університетом ім. Данила Галицького, що підпорядкований Міністерству охорони здоров`я України, укладено типову угоду № 2 про підготовку фахівців із вищою освітою.

Відповідно до цієї угоди, Львівський національний медичний університет ім. Данила Галицького зобов`язувався забезпечити студентові якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця; місце працевлаштування в державному секторі народного господарства після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації. Позивач за цією угодою зобов`язувався оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої професійної діяльності за спеціальністю, прибути після закінчення вищого навчального закладу освіти на місце направлення і працювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів республіки вартість навчання в установленому порядку.

У червні 2015 року ОСОБА_1 закінчив Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького та отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря, що підтверджується копією диплома спеціаліста серії С15 № 057481.

Наказом Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації від 29 липня 2015 року № 162-н із метою забезпечення закладів охорони здоров`я області лікарями із числа випускників 2015 року вищих медичних (фармацевтичних) навчальних закладів освіти IV рівня акредитації, зобов`язано начальника управління охорони здоров`я Білоцерківської міської ради, головних лікарів обласних закладів охорони здоров`я, центральних районних та міських лікарень, ЦПМСД зарахувати на посади лікарів-інтернів випускників 2015 року вищих медичних навчальних закладів освіти з 03 серпня 2015 року для проходження інтернатури на базі закладів охорони здоров`я області та призначити безпосередніх керівників.

Відповідно до направлення на роботу від 26 березня 2015 року № 3 ОСОБА_1 поступив у розпорядження Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації для роботи на посаді лікаря-психотерапевта, де згідно з розподілом направлений для роботи на посаду лікаря-психотерапевта до Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації Комунального закладу КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання».

Згідно з наказом від 12 серпня 2015 року № 251-П КП КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання», ОСОБА_1 прийнято на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «психіатрія» за направленням Департаменту охорони здоров`я з 12 серпня 2015 року з оплатою відповідно до штатного розкладу. Для проходження інтернатури направлено в Шістнадцяте відділення психіатрії. Оплата праці лікаря-інтерна проводиться за рахунок КП КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» згідно з табелем обліку використання робочого часу. Керівником інтернатури призначено завідуючого другого відділення, лікаря-психіатра вищої категорії ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 успішно пройшов атестацію атестаційною комісією при Національній медичній академії післядипломної освіти ім. Шупика Міністерства охорони здоров`я України, після чого 30 січня 2017 року Міністерством охорони здоров`я України йому виданий сертифікат спеціаліста № 5225 та присвоєно звання лікаря за спеціальністю «Психіатрія», дійсного до 30 січня 2022 року.

Наказом в.о. директора Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації від 31 січня 2017 року № 9 начальників управлінь охорони здоров`я Білоцерківської міської ради, головних лікарів обласних закладів охорони здоров`я, головних лікарів центральних районних лікарень, центрів ПМСД, міських лікарень зобов`язано перевести із 01 лютого 2017 року лікарів-інтернів на посади лікарів-спеціалістів відповідно до направлення на роботу.

На виконання цього наказу Департамент охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації, 31 січня 2017 року ОСОБА_1 лікаря-інтерна переведено на посаду лікаря-спеціаліста з 01 лютого 2017 року в зв`язку із закінченням інтернатури, про що генеральним директором КП КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» видано наказ від 31 січня 2017 року № 49-П.

01 лютого 2017 року ОСОБА_1 подав на ім`я генерального директора КП КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» заяву про звільнення його з посади лікаря-інтерна у зв`язку із закінченням інтернатури.

15 лютого 2017 року відповідачем на адресу позивача направлено лист, яким ОСОБА_1 роз`яснено неможливість задоволення його заяви у зв`язку з тим, що відповідно до його особистої заяви від 08 серпня 2015 року ОСОБА_1 зобов`язався відпрацювати на посаді лікаря згідно з чинним законодавством. Після закінчення інтернатури на підставі наказу Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації від 31 січня 2017 року № 9 його переведено на посаду лікаря-психіатра з 01 лютого 2017 року.

Із 01 лютого 2017 року ОСОБА_1 до роботи на вказаній посаді не приступив, та підписав угоду з Громадською організацією «Альянс.Глобал» про надання платних послуг із соціального консультування клієнтів проекту «Програма профілактики ВІЛ/СНІД та ІПШС серед ЧСЧ в Україні та соціальна мобілізація уразливих спільнот».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із обов`язку позивача, який отримав освіту за державним замовленням, відпрацювати за направленням не менше трьох років, а тому невихід ОСОБА_1 на роботу після призначення його на посаду лікаря є прогулом, у зв`язку з чим відповідач не порушив вимоги трудового законодавства.

Проте Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про освіту», у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, чинною на момент виникнення спірних правовідносин, затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, пунктом 3 якого передбачено, що цей Порядок поширюється на осіб, які навчаються за спеціальністю медичного профілю.

Згідно з пунктом 4 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1.

Відповідно до пункту 6 Порядку, згідно з угодою випускник зобов`язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою.

Випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням.

У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у пунктах 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (пункт 21 Порядку).

Згідно з Указом Президента України від 23 січня 1996 року № 77 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів»установлено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367затверджено Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, пунктом 6 якого передбачено, що випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, а також ті, що почали навчання до 1996 року за державним замовленням без укладення угоди, зобов`язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки.

Відповідно до статті 43 Конституції Україникожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що звільнення позивача за прогул є незаконним, оскільки законодавством визначений правовий механізм відшкодування у встановленому порядку державному бюджету вартості навчання та компенсацію замовникові всіх витрат.

Отже, ураховуючи те, що ОСОБА_1 після закінчення вищого навчального закладу освіти відмовився прибути на місце направлення і працювати не менше трьох років, про що позивач своєюзаявою від 01 лютого 2017 року повідомив КП КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» про звільнення з посади лікаря-інтерна у зв`язку із закінченням інтернатури, висновки суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, про законність його звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, є необґрунтованими, оскільки особа не може бути примушена до праці.

Верховним Судом оцінюються як безпідставні посилання відповідача, з якими погодилися і суди попередніх інстанцій, що із системного аналізу норм, що регулюють спірні правовідносини, вбачається обов`язок позивача, який отримав освіту за державним замовленням, - відпрацювати за направленням не менше трьох років, оскільки заява ОСОБА_1 від 08 серпня 2015 року, адресована директору Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації, про його зарахування для проходження інтернатури за спеціальністю, відповідно до направлення на роботу, не породжує правових наслідків продовження трудових відносин між позивачем і відповідачем після закінчення інтернатури, у зв`язку з тим, що законодавством визначений механізм відшкодування у встановленому порядку державному бюджету вартості навчання у разі відмови від відпрацювання на посаді лікаря.

Таким чином, дії відповідача щодо переведення ОСОБА_1 без його згоди на посаду лікаря-психіатра у зв`язку із закінченням інтернатури із 01 лютого 2017 року та наказ від 25 травня 2017 року № 210-П про його звільнення із посади лікаря-психіатра за прогули без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України є незаконними, та підлягають скасуванню.

За правилами частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закон

Аналіз змісту частини третьої статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку, що в разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв`язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Отже, вимоги позивача про зміну дати та формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з роботи, із зазначенням - 31 січня 2017 року звільнений у зв`язку із закінченням строку трудового договору відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України та зобов`язання відповідача внести відповідні зміни до трудової книжки відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, підлягають задоволенню.

Узагальнюючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки КП КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» без достатніх правових підстав звільнив ОСОБА_1 за прогул без поважних причин у зв`язку з його відмовою прибути на місце направлення і працювати не менше трьох років, оскільки законодавство України забороняє застосування примусової праці та передбачає відшкодування витрат за навчання у разі якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з КП КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання ним позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг у розмірі 5 760,00 грн (1 280,00 грн + 1 920,00 грн + 2 560,00 грн).

Керуючись статтями 406, 409, 411, 412 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати незаконним дії Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» щодо переведення ОСОБА_1 без його згоди на посаду лікаря-психіатра у зв`язку із закінченням інтернатури із 01 лютого 2017 року.

Визнати незаконним наказ Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» від 25 травня 2017 року № 210-П про звільнення ОСОБА_1 із посади лікаря-психіатра за прогули без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Змінити дату та формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з роботи, зазначивши дату звільнення - 31 січня 2017 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Зобов`язати Комунальний заклад Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» внести зміни у трудову книжку ОСОБА_1 відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58.

Стягнути з Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг у розмірі 5 760,00грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко