Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

місто Київ

справа № 766/6873/19

провадження № 61-12898св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

заявник - головний лікар Комунального закладу «Херсонська обласна психіатрична лікарня» Херсонської обласної ради Паламарчук Павло Вікторович,

заінтересована особа - ОСОБА_1 ,

прокурор - прокурор Херсонської місцевої прокуратури Херсонської області Лазуткіна Ольга Геннадіївна,

лікар-психіатр - Горнова Катерина Юріївна,

особа, стосовно якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 05 квітня 2019 року у складі судді Ус О. В. та постанову Херсонського апеляційного суду від 04 червня 2019 року у складі колегії суддів: Полікарпової О. М., Воронцової Л. П., Ігнатенко П. Я.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції заявника

У квітні 2019 року головний лікар Комунального закладу «Херсонська обласна психіатрична лікарня» Херсонської обласної ради (далі - КЗ «Херсонська обласна психіатрична лікарня») Паламарчук П. В. звернувся до суду із заявою, в якій просив госпіталізувати ОСОБА_2 до психіатричного закладу у примусовому порядку.

Вимоги заяви обґрунтовувались тим, що ОСОБА_2 госпіталізований 03 квітня 2019 року о 14:00 год. до КЗ «Херсонська обласна психіатрична лікарня», доставлений каретою швидкої допомоги у супроводі поліції. ОСОБА_2 страждає на хронічне психічне захворювання, біполярний афективний розлад, багаторазово лікувався у психіатричній лікарні з приводу маніакальних епізодів, у тому числі двічі у поточному році. Вдома відмовляється приймати лікування, що призводить до погіршення психічного стану, грубих порушень поведінки. Виявляє агресію до рідних, переслідує колишню дружину, звертається до поліції з різними вимогами, що призводить до дезорганізації роботи служби поліції, пропонує послуги таксиста, примушує неповнолітнього знайомого кермувати та возити його по селищу, що неодноразово становило небезпеку для нього та оточуючих. Психічний стан ОСОБА_2 виявляє ознаки стійкого маніакального синдрому, при огляді пацієнт знаходився у стані психомоторного збудження, злобний, імпульсивний, не розуміє свого стану та необхідності лікування. Мова та мислення прискорені, непослідовні, настрій підвищений гнівливий, висловлює стійкі погрози на адресу конкретних осіб, у відділенні погрожує окремим пацієнтам та персоналу.

Стислий виклад позиції інших учасників справи

Лікар-психіатр пояснила, що ОСОБА_2 доставлений каретою швидкої допомоги у супроводі поліції, мислення прискорене, непослідовне, потребує уваги, розповідав про себе, що є успішним підприємцем, стверджував, що повертає дружину, у відділенні грубий з персоналом та іншими пацієнтами, вважав, що його переслідують, в лікарню йому не потрібно, однак вдома не лікується. Вдома не спить вночі, намагається керувати транспортними засобами, переслідує дружину, погрожує, не приймає ліки, внаслідок чого стан його погіршується.

ОСОБА_1 пояснив, що є батьком ОСОБА_2 , який проживає з ними. Стверджував, що син хворіє з 2017 року. Спочатку пройшов лікування та він його забрав з лікарні, але вдома він не лікується, агресивний, погрожує, мати боїться з ним ночувати у будинку, його бояться колишня дружина та його діти. Син вихваляється тим, що лікувався у психіатричній лікарні, дружбу водить з особами, що не мають житла, зловживають спиртними напоями, та особами циганської національності, у яких займає кошти. Спочатку він обирав, якими ліками йому лікуватися, відмовлявся від уколів, а потім зовсім перестав лікуватися вдома. ОСОБА_1 стверджував, що ОСОБА_2 потребує медичної допомоги, оскільки переслідує ночами колишню дружину та своїх дітей, погрожує йому з матір`ю. Крім того, становить небезпеку для себе та оточуючих, оскільки, маючи власний транспортний засіб, допускає до його керування учнів школи.

Прокурор підтримала заяву як обґрунтовану, вважала необхідною примусову госпіталізацію та лікування з огляду на обставини, встановлені у висновку експерта.

ОСОБА_2 пояснив, що все наведене є неправдою, у нього відсутня необхідність у лікуванні, була спроба суїциду; він кохає дружину та намагається її повернути. Просив неповнолітніх керувати транспортним засобом, оскільки знаходився у стані алкогольного сп`яніння. Згоду на лікування не надавав. З приводу його незаконного утримання 4 рази у лікарні він не звертався до поліції, оскільки не мав для цього достатньо часу.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 05 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Херсонського апеляційного суду від 04 червня 2019 року, заяву КЗ «Херсонська обласна психіатрична лікарня» про госпіталізацію ОСОБА_2 у психіатричний стаціонар без його згоди або згоди його законного представника задоволено. Госпіталізовано до КЗ «Херсонська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_2. у примусовому порядку. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовувалось тим, що ОСОБА_2 підлягає примусовій госпіталізації без його згоди, оскільки страждає на хронічне психічне захворювання, а саме біполярний афективний розлад, стійкого маніакального синдрому, внаслідок чого вчиняє дії, що становлять небезпеку для оточуючих та для нього самого, не усвідомлює свою хворобу, а заява психіатричного закладу є обґрунтованою та заснованою на законі, у зв`язку з чим підлягає задоволенню. Зазначене є підставою для надання ОСОБА_2 психіатричної допомоги у примусовому порядку.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у липні 2019 року, ОСОБА_2 просить скасувати рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 05 квітня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 04 червня 2019 року, справу передати на новий судовий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що судами неправильно застосовано положення статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», а також не враховано, що ОСОБА_2 не вчиняє та не виявляє реальні наміри вчинити дії, які створюють небезпеку для нього чи оточуючих, що він спроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Він не визнаний недієздатним, проти лікування не заперечує, здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

КЗ «Херсонська обласна психіатрична лікарня» надало суду касаційної інстанції пояснення, у яких зазначило, що ОСОБА_2 05 червня 2019 року був виписаний із медичного закладу, а тому повторний розгляд справи судом першої інстанції є недоцільним.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 17 липня 2019 року відкрито касаційне провадження, а ухвалою від 05 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 госпіталізований 03 квітня 2019 року о 14:00 год. каретою швидкої допомоги в супроводі поліції, від госпіталізації у добровільному порядку відмовився.

Відповідно до висновку лікарів-психіатрів КЗ «Херсонська обласна психіатрична лікарня» від 04 квітня 2019 року № 1164 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , страждає на хронічне психічне захворювання біполярний афективний розлад, стійкого маніакального синдрому, внаслідок чого він вчиняє дії, що становлять небезпеку для оточуючих та для нього самого. Його психічний стан загострюється через те, що він відмовляється вдома приймати ліки. Комісія дійшла висновку про необхідність госпіталізації ОСОБА_2 в примусовому порядку.

З досліджених у судовому засіданні медичних карт хворого встановлено, що ОСОБА_2 неодноразово лікувався, зокрема 13 липня 2017 року з діагнозом маніакальний синдром; 18 грудня 2017 року з діагнозом маніакальний синдром, біполярний розлад; 15 грудня 2018 року з діагнозом біполярний афективний розлад, маніакальний синдром, 15 січня 2019 року з діагнозом гіпоманіакальний синдром, востаннє госпіталізований 03 квітня 2019 року з діагнозом маніакальний синдром, біполярний афективний розлад. Під час госпіталізацій до 03 квітня 2019 року надавав усвідомлену згоду на лікування, кожний раз до закінчення лікування його забирав батько під власну відповідальність. Під час госпіталізації 03 квітня 2019 року ОСОБА_2 усвідомленої згоди на госпіталізацію не надав, внаслідок чого лікарня звернулась до суду з цією заявою.

Щодо правової природи спірних правовідносин

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Згідно з пунктами «а», «д», «ї» частини першої статті 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та соціальне обслуговування і забезпечення, який є необхідним для підтримання здоров`я людини; кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров`я; оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров`я.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога - це комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медичну та психологічну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, у тому числі внаслідок вживання психоактивних речовин.

Згідно зі статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Примусові заходи медичного характеру застосовуються за рішенням суду у випадках та в порядку, встановлених Кримінальним, Кримінальним процесуальним кодексами України, цим Законом та іншими законами. За рішенням суду застосовуються такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом (частини перша та друга статті 19 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Визначальним під час вирішення питання щодо надання дозволу на примусову госпіталізацію є встановлення виключних обставин, за яких можливе правомірне обмеження прав людини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що примусова госпіталізація можливе лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу.

При цьому, відповідно до статті 19 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено і примусове амбулаторне лікування.

У справі, що переглядається, висновок лікарів-психіатрів, яким рекомендовано госпіталізувати ОСОБА_2 , ґрунтується на тому, що пацієнт відмовляється від лікування вдома, втім це не може свідчити про необхідність його лікування виключно у стаціонарних умовах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18) викладено правовий висновок, відповідно до якого надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 статті 6 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступінь якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, надаючи дозвіл на примусову госпіталізацію ОСОБА_2 до медичного закладу для надання психіатричної допомоги у стаціонарних умовах, не врахував, що примусова госпіталізація відповідно до статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» можлива лише у разі, якщо обстеження або лікування особи можливі лише в стаціонарних умовах, а у разі відсутності підстав для обстеження чи лікування такої особи виключно у стаціонарних умовах, до особи, яка потребує психіатричної допомоги, застосовується заході з надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Не дослідивши питання наявності чи відсутності правових підстав для примусової госпіталізації ОСОБА_2 для надання йому психіатричної допомоги, суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок про обґрунтованість задоволення заяви головного лікаря КЗ «Херсонська обласна психіатрична лікарня».

Зважаючи на наведене, Верховний Суд зробив висновок про скасування постанови апеляційного суду із направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд врахував специфіку цієї категорії справ, а також тривалість розгляду заяви, яка підлягає розгляду у стислі процесуальні строки.

Вирішуючи питання доцільності направлення справи на новий розгляд у зв`язку з тим, що на момент розгляду касаційної скарги ОСОБА_2 не перебуває у медичному закладі, Верховний Суд врахував, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають перевірці на предмет законності та обґрунтованості на момент їх ухвалення судами з урахуванням тих обставин, які існували під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій. Також Верховний Суд врахував, що заявник не відкликав подану ним касаційну скаргу та не відмовився від неї на момент її розгляду касаційним судом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили та не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, не з`ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, відповідно до статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з метою процесуальної економії та з урахуванням специфіки цієї категорії справ. Під час нового розгляду справи суду належить урахувати наведені у цій постанові висновки суду касаційної інстанції, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

За правилами пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Херсонського апеляційного суду від 04 червня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко