Справа № 761/6137/18
Провадження № 2/761/1078/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 року

Шевченківський районний суд м. Києва

в складі:

головуючого - судді: Кондратенко О.О.

при секретарях: Андрусь С.А., Славич К.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідачки: ОСОБА_3

представника відповідачки: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки ОСОБА_3, в якому просив суд: визнати за ним (ОСОБА_1.) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2; визнати за ОСОБА_3. право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 22 квітня 2007 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року шлюб було розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, за спільні кошти, і це майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в порядку встановленому законодавством. Оскільки, в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивач змушений звернутися до суду з вищезазначеним позовом для захисту своїх прав, і просить суд здійснити його поділ в рівних частках.

В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, викладених у позові, просили суд, позов задовольнити.

Відповідачка та її представник, проти задоволення позовних вимог заперечували частково, посилаючись на те, що при придбанні спірної квартири АДРЕСА_2 були використані грошові кошти, які були її (ОСОБА_3.) особистою приватною власністю та отримані від продажу подарованої їй до шлюбу квартири АДРЕСА_3. Посилаючись на норми ст. 57 СК України відповідачка вважає, що якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю, а відповідно до ч. 1. ст. 69 Сімейного кодексу України, об'єктами поділу майна подружжям є лише майно, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності. У зв'язку з чим, не заперечує, що частка спірної квартири, що належить відповідачу та позивачу на праві спільної сумісної власності і яка підлягає поділу складає 5803/17578, інша частина, спірної квартири в розмірі 11775/17578 належить їй на праві особистої приватної власності.

Суд, заслухав пояснення сторін та їх представників, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі, з 22 квітня 2007року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Рішення суду набрало законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК України).

При цьому, право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об'єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов'язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними.

Судом встановлено, що 10 жовтня 1997 року, державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори посвідчено договір дарування, по якому, ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище відповідачки ОСОБА_3.) прийняла у дар квартиру АДРЕСА_4.

14 травня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 посвідчено договір купівлі - продажу, по якому, ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_4, а ОСОБА_8 прийняв цю квартиру та сплатив за неї, за погодженням сторін (ОСОБА_3 та ОСОБА_8.), ринкову вартість квартири, що становить 471 000, 00 грн. (а.с.81).

В цей же день, 14 травня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 посвідчено договір купівлі - продажу, по якому, ОСОБА_9, ОСОБА_10 передали у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2, а ОСОБА_3 прийняла цю квартиру та сплатила, за погодженням сторін (ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_3.), вартість квартири, що становить 703 120, 00 грн. (а.с.80).

В судовому засіданні відповідачка зазначила, що придбання квартири АДРЕСА_2 відбувалось за кошти, які були отримані нею від продажу квартири АДРЕСА_4, яка належала їй, відповідно до договору дарування від 10 жовтня 1997 року. Лише різниця між сумою за яку було продано квартиру та за яку придбано нову квартиру є спільними сумісними коштами подружжя.

Вказані обставини не оспорювались і самим позивачем під час розгляду справи судом.

Крім того, укладення вищезазначених договорів купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_4, свідчать про те, що кошти, які були отримані ОСОБА_3 від продажу належної їй квартири (квартири АДРЕСА_4) були внесені нею на придбання нової квартири (квартири АДРЕСА_2).

В свою чергу, позивач наголошував, що для поліпшення зовнішнього вигляду квартири АДРЕСА_4 особисто ним та за власні кошти було проведено капітальний ремонт (заміна електропроводки, перепланування санвузлів, укладення нової підлоги, придбання меблів та інше), що позитивно вплинуло на вартість при продажі квартири.

Крім того, відповідачка тривалий час ніде не працює, власного заробітку не має, а тому, вважає, що кошти, які були докладені для придбання нової квартири (квартири АДРЕСА_4) є його особистими коштами, так як, частина коштів була зароблена ним особисто, частина позичена, а частина подарована йому, його батьками. Також, звернув увагу суду, на те, що всі ремонтні роботи по облаштуванню нової квартири були проведені саме його батьками (власними силами) та за його особисті кошти і кошти його батьків. Відповідачка ніякої участі у ремонті не приймала, як фізично так і матеріально.

В підтвердження вищезазначених обставин надав суду довідки з Пенсійного фонду України про розмір пенсії, отриманої його (позивача) батьком - ОСОБА_11 та довідки про розмір заробітної плати, отриманої його (позивача) батьками - ОСОБА_11 та ОСОБА_12

Однак, вищезазначені твердження відповідача, суд не приймає до уваги, так як позивачем не надано доказів, не було їх встановлено і під час розгляду справи, які б свідчили, що ремонтні роботи (у двох квартирах) були проведені саме його силами; придбання будівельних матеріалів та меблів було вчинено лише за його власні кошти; його батьками (ОСОБА_11 та ОСОБА_12.) йому були подаровані грошові кошти.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу.

Кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало одному з подружжя до шлюбу. Кошти, одержані від реалізації такого майна, (будинку, квартири), які належали одному із подружжя до шлюбу одним із подружжя, є особистою приватною власністю.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що грошові кошти, від продажу квартири АДРЕСА_2 є особистими коштами відповідачки, так як вони отримані нею від продажу квартири, яка належала їй, на час її продажу на праві особистої приватної власності.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3 ч.1 ст.57 СК України).

З урахуванням вищезазначеного, розмір спільної сумісної власності подружжя, а саме, частка позивача складає 5803/35156 (приблизно 16,50 %).

Відповідно до правових позицій та висновків, які були висловлені Верховним Судом України в постановах по справах: № 6-612цс15 від 01 липня 2015р., № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015р., № 6-241цс15 від 16 грудня 2015р., №6-801цс16 від 07 вересня 2016р. №6-846цс16 від 12 жовтня 2016р., № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016р., № 6-399цс17 від 05 квітня 2017р. належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи вищенаведені правові позиції висловлені Верховним Судом України, суд приходить до висновку, що 11775/17578 (67%) частини спірної квартири АДРЕСА_2 є особистою приватною власністю відповідачки, оскільки була придбана останньою за кошти отримані нею від відчуження квартири АДРЕСА_4, а 5803/17578 (33, 00 %) є спільним майном подружжя, а тому, в порядку поділу майна подружжя, слід визнати право власності за кожною із сторін на 5803/35156 (16, 50 %) частин спірної квартири, при цьому судом враховано, що з зустрічним позовом про визнання особистою приватною власністю спірної квартири сторона відповідача не зверталась, як і не заявлялись нею зустрічні позовні вимоги про присудження позивачу грошової компенсації за частку у спірній квартирі (попереднього внесення відповідачкою відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду не було).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 349, 15 грн., пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. . ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст.ст.57, 60, 65, 68-70, 72 СК України; ст. ст. 15, 368 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року за № 11, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на:

- 5803/35156 (16, 50 %) квартири №312 загальною площею 61, 60кв.м., по АДРЕСА_2

В порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_3 право власності на:

- 29353/35156 (83, 50%) квартири №312 загальною площею 61, 60кв.м., по АДРЕСА_2

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 349 (дві тисячі триста сорок дев'ять) грн. 15 коп.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду чере з Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 30 січня 2019 року.

Суддя: