Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 375/649/16-ц

провадження № 61-4790св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.,

Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Острівська сільська рада Рокитнянського району Київської області, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 05 серпня 2016 року у складі судді Нечепоренка Л. М., та на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 03 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Волохова Л. А., Лівінського С. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області, ОСОБА_2 про визнання недійсними рішення виконкому та державного акта на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що 31 березня 1992 року рішенням виконкому Острівської сільської ради № 20 ОСОБА_1 надано у довічне успадковане володіння земельну ділянку площею 0,25 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 . Вказане рішення 12 серпня 1992 року затверджено на сесії Острівської сільської ради.

Рішенням виконкому Острівської сільської ради від 11 грудня 1992 року

№ 111 та ж сама земельна ділянка була наділена у довічне успадковане володіння для індивідуального будівництва ОСОБА_2 , надано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, на якій відповідач побудував житловий будинок із господарськими спорудами.

ОСОБА_1 вважав, що рішення про наділ належної позивачу земельної ділянки ОСОБА_2 суперечить вимогам закону і повинно бути скасоване. Посилаючись на зазначене, просив задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 05 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 03 серпня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області, ОСОБА_2 , про визнання недійсними рішення виконкому та державного акта на земельну ділянку, відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права, оскільки перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права.

Крім того, суди вважали, що позивачем не наведено обґрунтованих і законних підстав для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

27 жовтня 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, підписану представником ОСОБА_3 , у якій просить скасувати рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 05 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 03 серпня

2016 року, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 . При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно дослідили обставини, що мають значення для справи, не надали належної правової оцінки доказам і доводам сторін, що є обов`язковим елементом справедливого судового розгляду, та зробили передчасний висновок про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Суди в порушення вимог статті 261 ЦК України не встановили момент, коли особа довідалася про порушення її прав та існування оскаржуваних рішень, оскільки ОСОБА_1 дізнався про вказане з відповіді Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області на адвокатський запит лише 10 травня 2016 року, а тому ним не пропущено процесуальні строки звернення до суду із зазначеним позовом.

Вважає, що оскільки при наданні у володіння земельної ділянки

ОСОБА_2 сільська рада не врахувала раніше прийняте рішення про надання цієї ж земельної ділянки у довічне успадковане володіння ОСОБА_1 , що свідчить про порушення вимог законодавства, існують правові підстави для скасування спірного рішення.

Крім того, суди відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, у порушення пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» та статей 213-214 ЦПК України, не навели правових висновків щодо порушеного права позивача, а навпаки вказали, що позовні вимоги

ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Справу № 375/649/16-ц передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи

У 1992 році було виділено поле для виділення працівникам радгоспу та мешканцям с. Острів Рокитнянського району Київської області земельних ділянок спочатку для сільськогосподарського виробництва, а після виготовлення технічної документації - для будівництва житлових будинків і господарських споруд.

Рішенням виконавчого комітету Острівської сільської ради народних депутатів від 31 березня 1992 року № 20 ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку площею 0,25 га для ведення підсобного господарства, що затверджено рішенням Дев`ятої сесії Острівської сільської ради народних депутатів від 12 серпня 1992 року. Вказана земельна ділянка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Острівської сільської ради народних депутатів від 11 грудня 1992 року № 111 надано ОСОБА_2 вказану земельну ділянку для будівництва житлового будинку та погодження будівництва будинку і господарських споруд.

Встановлено і не заперечувалося позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції, що зазначену земельну ділянку ОСОБА_1 передав своїй дочці (чоловіком якої був відповідач) для будівництва житлового будинку.

На спірній земельній ділянці у 2002 році був побудований житловий будинок, в якому до 2009 року проживали: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (донька позивача) та їхня дитина - ОСОБА_5 . Після розірвання шлюбу

ОСОБА_2 проживає окремо.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які саме права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

За правилами статті 257 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) загальна позовна давність встановлюється у три роки.

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу).

Тобто, позовна давність установлює строки захисту цивільних прав.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня

1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_6 звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності (а. с. 66-67).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із пропуску позивачем строку позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі

№ 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Застосовуючи позовну давність, суди вважали, що позивачем не наведено законних підстав для задоволення позовних вимог, що свідчить про необґрунтованість позову.

Відповідно до статті 27 Земельного кодексу Української РСР (1991), який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, підставами припинення права землекористування громадян, зокрема, є добровільна відмова від користування земельною ділянкою.

Припинення права володіння або права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1-8 частини першої і частиною третьою цієї статті, провадиться у межах населених пунктів відповідною Радою народних депутатів, за межами населених пунктів - сільською, селищною, районною, міською Радою народних депутатів, а у випадку, передбаченому пунктом

9 цієї статті, - за рішенням Ради народних депутатів, що має право вилучати земельні ділянки.

Матеріали справи не містять заяви ОСОБА_1 про відмову від користування земельною ділянкою чи передачу наділеної йому земельної ділянки відповідачу, що свідчить про наявність порушеного права позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Зазначений факт не є підставою для скасування правильного по суті судового рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки відповідно до положень частини другої статті 410 не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановивши, що ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою про захист свого цивільного права з порушенням строку позовної давності, перебіг якої починається з моменту, коли особа довідалася про порушення права, а саме: у 1992 року, після початку будівництва ОСОБА_2 житлового будинку, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE,

№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 05 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 03 серпня

2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді:

А. А. Калараш

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров