Березівський районний суд Одеської області
Справа № 508/187/18
Провадження № 2/494/73/19
21 серпня 2019 року Березівський районний суд Одеської області у складі: головуючого - судді Дєткова О.Я.,
при секретарі Козубенко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння,
ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду, посилаючись на те, що йому на праві власності належить об`єкт нерухомого майна, а саме нежитлова будівля «Телятника», що розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею 572.8 кв.м, та позначено на плані літерою «З». Відповідач володіє та розпоряджається вказаним майном без відповідних документів. Вважає свої дії правомірними на підставі свідоцтва про право власності на майно, що складається з нежитлової будівлі телятника, зазначеної в схематичному плані літерою «Д», загальною площею 706.6 кв.м., який знаходиться по АДРЕСА_2 . Тому з метою захисту права власності на належне йому майно просить витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 нежитлову будівлю «Телятник», що розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 572.8 кв.м., позначеного на плані літерою «З».
Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився та про причини своєї неявки суду не повідомив.
Заслухавши представника позивача та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
На підставі ч.1ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ч.1ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.16 ЦК України одним з цивільно-правових способів захисту права власності є віндикація - витребування власником майна з чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України.
Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.
Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно ч.1ст.397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі телятника, загальною площею 572.8 кв.м., в АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про власності від 20 листопада 2015 року №48017382 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 листопада 2015 року №48017424 (а.с.8-9).
Відповідно до свідоцтва, виданого державним нотаріусом Ананіївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Мороз Н.О. відповідачеві належить на праві власності майно, що складається з нежитлової будівлі телятника, зазначеної в схематичному плані під літерою «Д», загальною площею 706.6 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.10).
З вищевказаних документів вбачається, що сторони є власниками зовсім різних об`єктів нерухомості, але в силу того, що знаходяться вони на одній території ОСОБА_2 володіє та розпоряджається спірним майном.
Викладене безумовно свідчить про те, що відповідач не набув право власності на спірну будівлю телятника у спосіб та порядку, визначені законом, а є лише власником нежитлової будівлі телятника, зазначеної в схематичному плані під літерою «Д», загальною площею 706.6 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо захисту власності передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Тому, обмеження у праві власності, припинення права власності можливо лише за підставами та в порядку, встановленому актами, що мають статус закону.
Отже, відповідно до ст.92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.
За національним законом зміст права власності складається з трьох повноважень: володіння, користування й розпорядження. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд.
Стаття 1 Першого Протоколу гарантує право на вільне володіння своїм майном, зокрема, нерухомим, а саме «існуючу» власність (Van Der Mussele v. Belgium, judgment of 23 November 1983, Series A, No.70).
Визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном, стаття 1 Першого Протоколу, за своєю суттю, є гарантією права власності, оскільки право
розпоряджатися своїм майном загальний та принциповий аспект права власності (Marckx v. Belgium, judgment of 13 June 1979, Series A, No.31).
Ця норма застосовується лише до існуючого майна конкретної особи, і не гарантує права на отримання майна.
Основною метою статті 1 Першого Протоколу є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень принципу безперешкодного користування своїм майном.
Таким чином, з огляду на те, що спірний об`єкт нерухомості вибув з володіння власника поза його волею, суд доходить висновку про те, що пред`явлення ним позову до відповідача про витребування цього майна з чужого незаконного володіння відповідає вимогам закону.
Ураховуючи викладене, суд доходить висновку про необхідність задоволення заявленого у справі позову.
У порядку ст. 141 ЦПК з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація судових витрат у сумі 900 грн.
Керуючись статтями 76 - 81, 89, 133, 141, 229, 263 - 265, 280 - 282 ЦПК України,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння задовольнити.
Витребувати у ОСОБА_2 нежитлову будівлю «Телятник», що розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею 572.8 кв.м., під літерою «З» із незаконного володіння.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 900 грн.
Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно пункту 15 та підпункту 15.5 Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 .

Суддя: