Справа № 158/1638/18 Головуючий у 1 інстанції: Корецька В. В.
Провадження № 22-ц/802/264/19 Категорія: 50 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Грушицького А. І., Русинчука М. М.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 листопада 2018 року,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд із даним позовом до відповідача, мотивуючи вимоги тим, що з 06.09.2006 року вона перебувала з відповідачем ОСОБА_2, у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 13.04.2018 року. Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дочок - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач вказує, що оскільки діти перебувають на її утриманні, проживають разом з нею, а відповідач не допомагає їй утримувати дітей в повній мірі, і це ставить її у складне матеріальне становище.

На підставі вищевикладеного позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дочок у розмірі 1000 грн. на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття.

08.08.2018 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, відповідно до якої останній зазначає, що діти проживають як у матері так і в нього, а тому просить стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання дочок у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 22.08.2018 року вирішено прийняти та об'єднати в одне провадження зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, та первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Розгляд справи ухвалено призначити за правилами загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 листопада 2018 року первісний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дочок: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, у розмірі по 1000 грн. на кожну дитину, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи від дня пред'явлення позовної заяви - 05.07.2018 року, до досягнення дітьми повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів відмовлено.

Не погоджуючись частково із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вважає рішення в частині відмови у зустрічному позові таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, покликається на незаконність та необгрунтованість рішення в цій частині. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову і ухвалити нове рішення по суті його позовних вимог, змінити рішення суду в частині задоволення зустрічного позову про стягнення аліментів, стягнувши з ОСОБА_1 аліменти на утримання двох дітей- у розмірі по 1000 грн. на кожну дитину, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Покликається на те, що суд не взяв до уваги обставини щодо проживання дітей з ним, що підтверджується затвердженою судом мировою угодою у справі про визначення місця проживання дітей.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не досліджено належним чином докази, подані ним, не взято до уваги той факт, що позивач ухиляється від виконання передбачених законодавством обов'язків щодо забезпечення необхідних умов життя , навчання та виховання дітей.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не подавався.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив із безпідставності та необгрунтованості вимог ОСОБА_2, враховуючи, що діти проживають з матір'ю ОСОБА_1 та

виходячи з принципів розумності і справедливості, потреби дитини у матеріальному забезпеченні та розвитку.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи і зроблений з дотриманням вимог закону.

Відповідно до ст.18, ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У справі, що переглядається, установлено, що сторони у справі перебували шлюбі, який зареєстрований 03.09.2006 року Ківерцівським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Волинській області, за актовим записом № 122, та який розірвано рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 13.04.2018 року (а.с.5).

Під час перебування у шлюбі у сторін народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 від 04.07.2007 року та серії НОМЕР_2 від 10.01.2013 року (а.с.3-4).

Також встановлено, що ОСОБА_1 працює у ПП ОСОБА_6 з 2016 року та займає посаду - оператор касир, посадовий оклад якої становить 3723 грн., що підтверджується доданою до справи довідкою (а.с.26).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 працює вчителем фізкультури у Ківерцівській ЗОШ №3 та за вересень 2018 року отримав заробітну плату в розмірі 5408,98 грн., а тому судом не береться до уваги твердження останнього, що він перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 02.04.2018 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відповідно до якої ОСОБА_2 не заперечує проти визначення основного місця проживання неповнолітніх дочок: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.6-7/ та із визначенням можливості проживання та перебування дітей за місцем проживання батька ОСОБА_2 в узгоджений сторонами час.

Тобто, основне місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4, та малолітньої ОСОБА_5, визначено з матір'ю ОСОБА_1

Як вбачається із письмових та усних пояснень сторін, умови мирової угоди батьками протягом тривало часу не додержуються. На час розгляду справи судом першої інстанції діти проживали з матір'ю.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України (далі - СК України).

Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов'язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

За положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із статтями 180, 191 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Частиною другою статті 182 СК України (в редакції, чинній на час пред'явлення первісного позову), визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Ухвалюючи рішення, суд врахував те, що сторони не змогли добровільно досягнути згоди про матеріальне утримання спільних дітей, що обов'язок утримувати дітей покладається рівною мірою на матір і батька, а також встановивши, що діти перебувають в основному на матеріальному забезпеченні матері, врахувавши стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, відсутність інших утриманців у відповідача, прийнявши до уваги часткову добровільну участь батька в утриманні дітей, стягнув із відповідача аліменти на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей фактично у мінімальному розмірі -по 1000 грн. щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд вірно виходив з того, що відповідач, який працює і отримує стабільний дохід, зобов'язаний та спроможний надавати матеріальну допомогу донькам саме у такому розмірі.

Висновок суду про наявність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу у визначеному розмірі є обґрунтованим та не спростований заявником.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 5 встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч.ч., 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1, 5 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).

Отже, законом не передбачено право на стягнення аліментів тим із батьків, з яким не проживають діти. ОСОБА_2 не доведено, що основне місце проживання дітей з ним, а мировою угодою сторони визначили місце проживання з матір'ю.

Таким чином суд вірно дійшов висновку про необгрунтованість зустрічного позову, недоведеність обставин перебування на повному утриманні дітей у батька ОСОБА_2

Посилання на те, що суд не врахував те, що заявник добровільно у повному обсязі забезпечує матеріальне утримання дітей, є безпідставним. Заявлення ОСОБА_1 позовних вимог про стягнення аліментів свідчить про існування між сторонами спору щодо їх утримання.

Разом з тим, доводи апеляції про недотримання позивачем умов мирової угоди апеляційний суд не бере до уваги, оскільки умови мирової угоди порушені обома сторонами. Крім того, зі змісту даної угоди вбачається, що сторони зобов'язалися дотримуватися умов даної угоди, не чинити перешкоди для побачень, проживання батьків з дітьми, спільно приймати участь у вихованні, медичному обстеженні, лікуванні дочок та належним чином виконувати взяті на себе зобов'язання.

Оскільки рішення в частині первісного позову не оскаржується, то і в апеляційному порядку не переглядається відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України.

Таким чином, доводи ОСОБА_2 викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними.

Приймаючи до уваги наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом при вирішенні справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами .

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким суд надав належне обґрунтування.

Колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 листопада 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді