Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 480/1816/18
Провадження № 2/480/230/19
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

20 вересня 2019року Миколаївський районний суд Миколаївської області, в складі головуючого судді Войнарівського М.М., за участю секретаря судового засідання Трифонової І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .У вказаному житловому будинку зареєстрований, але не проживає відповідач ОСОБА_2 . Посилаючись на вищевикладене, а саме на те, що реєстрація відповідача у будинку позивача, перешкоджає позивачу в повній мірі розпоряджатися своєю власністю, позивач просить суд визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та зняти її з реєстраційного обліку

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися,однак з наданої заяви представника позивача вбачається,що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася без повідомлення причин. Про дату та час слухання справи була повідомлена вчасно шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України; відзив не подавала.

Відповідно до положень ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд ухвалив розглядати справу в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив таке:

Відповідно до копії з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 34143502 від 05.08.2011року, позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.6-7)

Згідно з письмовими поясненнями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , підпис яких засвідчено головою Кир`яківської ради Миколаївького району Миколаївської області Капля Т ОСОБА_5 М ОСОБА_5 , відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому починаючи з 2008 року за вказаною адресою фактично не проживає (а. с.9-10).

Відповідно до довідки № 944 від 18.09.2018року Кир`яківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області відповідач ОСОБА_2 ,1983 року народження зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти, щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України).

Верховний Суд України в постанові від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16 вказав на те, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК Українипередбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Відповідно до вказаної норми при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

З огляду на те, що наявність реєстрації відповідача у будинку, який на праві приватної власності належить позивачу, створює позивачеві перешкоду у повній мірі розпоряджатися своїм майном, суд вважає, що право власності позивача підлягає захисту, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. За таких обставин, позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача в частині зняття відповідачки з реєстраційного обліку,суд при розгляді даної цивільної справи не може переймати на себе здійснення дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень, тому зобов`язання прийняти конкретне рішення буде втручанням в його компетенцію та діяльніст.Одночасно з тим, ухвалення рішення суду про задоволення позовної вимоги про визнання відповідача втративши право користування житловим приміщенням є підставою для здійснення зняття її з реєстраційного обліку . Тому суд прийшов до висновку, що звернення до суду з даною вимогою є передчасним.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 13, ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 141, ст. ст. 258, 259, 264, 265, 280 - 282 Цивільного процесуального кодексу України,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням- задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням,а саме житловим будинком АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с.Кир`яківка Миколаївського району Миколаївської області ; паспорт серія НОМЕР_1 НОМЕР_2 ;РНОКПП НОМЕР_3 ).

В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с.Кир`яківка Миколаївського району Миколаївської області ; паспорт серія НОМЕР_1 НОМЕР_2 ;РНОКПП НОМЕР_3 ), судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з положеннями ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відповідно до ст. 289 ЦПК України заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

Суддя М. М. Войнарівський

20.09.2019