Справа № 161/1948/19 Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М.
Провадження № 22-ц/802/790/19 Категорія: 44 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Шевчук Л.Я.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 травня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 26 червня 2018 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТ ФІНАНС УКРАЇНА» (далі - ТОВ «ІНВЕСТ ФІНАНС УКРАЇНА») було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 14.09.2017 року, про що приватним нотаріусом Рівненського нотаріального округу Киселюк О.В. була внесена відповідна інформація до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки.

У відповідності до умов вказаного договору Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТ ФІНАНС УКРАЇНА» (Первісний кредитор) передав, а ОСОБА_2 (Новий кредитор) прийняв усі права вимоги за договором іпотеки від 14.09.2017 року (з урахуванням всіх додатків, договорів про внесення змін та доповнень), укладеним між Первісним кредитором (як Іпотекодержателем) і ОСОБА_3 (як Іпотекодавцем), що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського нотаріального округу Киселюк О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1577, який виступає в якості забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з договору про надання споживчого кредиту між ТОВ «ІНВЕСТ ФІНАНС УКРАЇНА» та ОСОБА_3 . З моменту укладення цього договору новий кредитор набув статусу іпотекодержателя за договором іпотеки.

Позивач зазначає, що взяті на себе договірні зобов`язання за умовами кредитного договору відповідач не виконав. У зв`язку з цим у якості досудового врегулювання спору 01.10.2018 року позивачем на адресу останнього було надіслано вимогу про повернення боргу у сумі 125683,28 грн, що виник на підставі кредитного договору, однак жодних дій, спрямованих на погашення заборгованості, ОСОБА_3 не здійснив. Тому позивач скористався іпотечним застереженням та набув право власності на іпотечне майно.

На підставі наведеного та ст. 24,33 39 та 40 Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК України, ОСОБА_2 просив суд виселити ОСОБА_3 з однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка відповідно до Витягу з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.12.2018 року належить позивачу на підставі договору про іпотеку та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також при невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції безпідставно вказано на той факт, що у спірній квартирі проживає відповідач разом зі своєю дружиною та неповнолітнім сином з жовтня 2015 року. Однак належних доказів, які б підтверджували достовірність цих даних, ОСОБА_3 надано не було. Крім того, судом не було надано жодної оцінки тій обставині, що правовстановлюючі документи позивача жодною особою не заперечені та не оспорені.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 вказує на те, що зазначені в скарзі підстави для скасування оскаржуваного рішення суду є необгрунтованими, рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України з врахуванням всіх обставин справи в межах наданих суду повноважень, судом вірно застосовано як норми матеріального так і процесуального права, в повному обсязі з`ясовано всі обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, доведено та всебічно обгрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, зокрема, що квартира набута не за кредитні кошти, а тому виселення за ст.109 ЖК України є неможливим. За таких обставин апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а рішення суду необхідно залишити в силі.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про виселення, суд першої інстанції виходив із неможливості такого без надання іншого житлового приміщення згідно із статтею 109 ЖК Української РСР.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Судом встановлено, що 14 вересня 2017 року між ТОВ «ІНВЕСТ ФІНАНС УКРАЇНА» та ОСОБА_3 було укладено договір про споживчий кредит № LF0002, відповідно до умов якого останньому надано кредитні кошти в сумі 80000 грн.

З метою забезпечення умов виконання кредитного договору між сторонами 14 вересня 2017 року також укладено договір іпотеки №LF0002-1, згідно з умовами якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 (а.с.5-10).

26 червня 2018 року на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки ТОВ «ІНВЕСТ ФІНАНС УКРАЇНА» відступило право вимоги за договором про споживчий кредит № LF0002 від 14.09.2018 року Новому кредитору - ОСОБА_2 (а.с. 11-12), згідно з умовами якого Первісний кредитор передав позивачу всі права вимоги за договором іпотеки з урахуванням всіх додатків, договорів про внесення змін або доповнень, які виступають в якості забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з договору про надання споживчого кредиту (а.с.11-12).

Також встановлено, що на даний час відповідач не виконує взяті на себе договірні зобов`язання, відомості про вчинення будь-яких дій, спрямованих на погашення виниклої кредитної заборгованості, з боку останнього суду не надано.

26.06.2018 року, відповідно до умов вищевказаного договору про відступлення права вимоги, позивачем на адресу відповідача рекомендованим листом була надіслана вимога про повернення боргу у сумі 125658,28 грн, що виник на підставі договору про споживчий кредит, яку відповідно до відомостей офіційного сайту «Укрпошта» про відстеження поштових відправлень ОСОБА_3 отримав особисто 02.10.2018 року.

Як пояснив у судовому засіданні представник відповідача, ОСОБА_3 на даний час оскаржує правочин щодо відступлення права вимоги банком позивачу та законність набуття позивачем права власності на іпотечне майно.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 станом на 20.12.2018 року є власником об`єкту житлової нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (предмет іпотеки згідно з договором) (а.с.13).

Судом встановлено, що 02 січня 2019 року представником ОСОБА_2 на адресу відповідача була надіслана вимога з проханням виселення та добровільного зняття з реєстрації із квартири за адресою: АДРЕСА_1 , однак належних доказів отримання вказаного повідомлення ОСОБА_3 суду не надано.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9, частинами першою, четвертою статті 156 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.589 ЦК, ч.1 ст.33 Закону «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст.12 цього закону «Про іпотеку».

Згідно з ч.3 ст.33 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч.2 ст.39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, та на яку покликався позивач у своїй позовній заяві, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року справа № 6-2947цс15, яка у подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

В ході судового розгляду встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Луцького нотаріального округу Волинської області Ващук В. Ф. 13.09.2017 року, за реєстровим номером в реєстрі 1004, тобто воно придбане відповідачем не за рахунок кредитних коштів, забезпечених іпотекою цього житла (а.с.33-35).

Встановивши, що передана ОСОБА_3 в іпотеку спірна квартира була придбана ним не за рахунок отриманих в позику грошових коштів, а також те, що ОСОБА_2 набув право власності на це житло як іпотекодержатель та свої позовні вимоги обгрунтовував саме на підставі Закону України "Про іпотеку" та ст.109 Житлового кодексу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідача із зазначеного житлового приміщення без надання йому іншого постійного житла.

За наведених обставин не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача відсутні будь-які законні підстави для проживання у спірній квартирі.

Той факт, що на теперішній час позивач є власником відповідної квартири не спростовує правильності висновків суду першої інстанції щодо регулювання спірних правовідносин, з огляду на ті правові підстави, які були зазначені позивачем для захисту своїх порушених прав як нового іпотекодержателя жилого приміщення у його позові про виселення іпотекодавця.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки виселення ОСОБА_3 з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, неможливе без надання іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 правильності висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення даного позову не спростовують, а оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції -залишити без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 травня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді