Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

місто Київ

справа № 478/2028/16-ц

провадження № 61-33617св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» та ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В., Темнікової В. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що з 29 листопада 2011 року займала посаду заступника директора філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України»

(далі - ПАТ «ДПЗКУ») «Новополтавський елеватор» (далі - Філія). Наказом від 10 серпня 2016 року № 519-к позивачка звільнена з займаної посади у зв`язку зі скороченням штату працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Посилаючись на те, що звільнення з роботи здійснене відповідачем з порушенням встановленого законодавством про працю порядку, а саме на підприємстві були відсутні підстави для скорочення чисельності штату, позивачу не запропоновано іншу роботу, не враховано її переважне право залишення на роботі, при звільненні позивачу не видана трудова книжка, як то встановлено законом в день звільнення, ОСОБА_1 просила: визнати протиправним та скасувати наказ про звільнення від 10 серпня 2016 року № 519-к, поновити її на посаді заступника директора Філії, стягнути з ПАТ «ДПЗКУ» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу на момент ухвалення рішення та відшкодувати завдану моральну шкоду у розмірі 25 000, 00 грн.

Стислий виклад заперечень відповідача

ПАТ «ДПЗКУ» позов не визнало, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що процедура звільнення позивача була дотримана, її персонально було попереджено про скорочення займаної нею посади. Стосовно пропозицій переведення на інші посади позивачеві були запропоновані інші вільні посади, які відповідають її кваліфікації, але вона відмовилась від ознайомлення про переведення на іншу посаду без пояснення причин відмови, про що працівниками товариства було складено відповідний акт від 05 квітня 2016 року. У день звільнення позивачу направлено лист від 10 серпня 2016 року № 130-1-12/4235 щодо необхідності отримання трудової книжки. Цього ж дня у Філії позивачу запропоновано написати заяву щодо пересилання їй трудової книжки, однак позивач безпідставно відмовилась написати таку заяву, про що працівниками товариства складено відповідний акт від 10 серпня 2016 року. Також судом з`ясовано, що за заявою позивача з 19 вересня до 26 вересня 2016 року здійснювалась позапланова перевірка ПАТ «ДПЗКУ». За результатами цієї перевірки не виявлено порушень законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування, доказом чого є акт перевірки № 26-202/1068.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на роботі в ПАТ «ДПЗКУ» на посаді заступника директора Філії з 10 серпня 2016 року. Стягнуто з ПАТ «ДПЗКУ» на користь позивача 29 923, 46 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу без відрахувань податків та інших обов`язкових платежів, 1 000, 00 грн у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «ДПЗКУ» про визнання наказу про звільнення з роботи незаконним відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що роботодавець обмежився пропозицією вакантних посад лише в межах Філії, у той час, як його обов`язком є запропонувати працівнику, який підлягає звільненню, всі наявні вакантні посади, які працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації в цій же установі, і не лише за місцем своєї роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в наявності відповідно до штатного розкладу юридичної особи. До суду апеляційної інстанції представником відповідача надано лист ПАТ «ДПЗКУ» від 01 квітня 2016 року за № 130-1-11/1668-1, яким повідомлено Філії про відсутність у товаристві та його структурних підрозділах-філіях вакантних посад агронома та заступника директора Філії. Проте, обов`язком підприємства є запропонувати усі вакантні посади, які працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, однак, в порушення наведених вимог закону таких пропозицій позивачу не надходило. В той же час, ОСОБА_1 зазначала, що вона не заперечує щодо переведення на роботу, в тому числі й в іншу місцевість. Давши оцінку викладеному, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем не виконано належним чином вимоги трудового законодавства щодо гарантування права громадянина на працю та сприяння збереженню роботи, оскільки у порушення вимог статті 49-2 КЗпП України позивачу в день повідомлення про скорочення посади, яку вона займає, не запропоновано всі вакантні посади відповідно до штатного розкладу юридичної особи підприємства ПАТ «ДПЗКУ» з урахуванням його відокремлених підрозділів, що не було зроблено і протягом наступних двох місяців. Зазначене є істотним порушенням прав працівника, свідчить про незаконність звільнення та є підставою для поновлення ОСОБА_1 на роботі. Відповідно до довідки Філії ПАТ «ДПЗКУ» від 18 серпня 2016 року № 410 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за попередні відпрацьовані місяці перед звільненням, якими є квітень та травень, оскільки в липні та червні, які безпосередньо передували звільненню, ОСОБА_1 не працювала, так як перебувала на лікарняному, становитиме 185, 86 грн (4 492, 14 + 2 942, 62 = 7 434, 76 / 40 днів). Отже, середня заробітна плата за час вимушеного прогулу, який мав місце у період з 10 серпня 2016 року до дня ухвалення рішення, що складає 161 день, дорівнює 29 923, 46 грн (185, 86 * 161), яка і підлягає стягненню на користь позивача. Враховуючи обставини справи, характер порушених прав позивача, їх тривалість, як наслідок відсутність періодичного стабільного заробітку, що зумовило необхідність докладання позивачем додаткових зусиль для організації свого життя, суд вважав 1 000, 00 грн достатньою сумою для компенсації моральних страждань.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги ПАТ «ДПЗКУ»

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «ДПЗКУ» просило рішення суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, ПАТ «ДПЗКУ»

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про недотримання відповідачем статті 49-2 КЗпП України, неналежним чином оцінив лист відповідача від 01 квітня 2016 року за

№ 130-1-11/1668-1. Зазначив, що на підприємстві були відсутні відповідні посади, які могли бути запропоновані позивачу відповідно до її професії та спеціальності. Окрім цього, зазначив, що за результатами позапланової перевірки на підприємстві відповідача за заявою позивача не встановлено порушень вимог трудового законодавства під час її звільнення.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення касаційної скарги, вважала її необґрунтованою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_1 .

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просила рішення суду апеляційної інстанції змінити у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та розміру відшкодування моральної шкоди.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, ОСОБА_1

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права. Заявник зазначає, що суд під час обрахування середньоденної заробітної плати використав для розрахунку 40 повних робочих днів за два місяці, проте, відповідно до наявних доказів ОСОБА_1 у квітні працювала 11 днів, у травні 15 днів і саме з урахуванням зазначеної кількості робочих днів необхідно обрахувати розмір середньоденної заробітної плати. Також зазначила про неправильний обрахунок судом розміру відшкодування моральної шкоди, що, на переконання позивача, становить 25 000, 00 грн.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «ДПЗКУ» заперечувало проти задоволення касаційної скарги, вважало її необґрунтованою.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалами Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року та від 09 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційними скаргами.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у червні 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 29 листопада 2011 року перебувала у трудових відносинах з ПАТ «ДПЗКУ», займаючи посаду заступника директора Філії, відповідно до наказу від 28 листопада 2011 року № 567-к.

Порядок діяльності Філії, як структурного підрозділу ПАТ «ДПЗКУ», визначено Положенням про Філію, затвердженим наказом голови правління ПАТ «ДПЗКУ» від 18 листопада 2011 року за № 180.

Відповідно до пункту 1.5 Положення Філія здійснює свою діяльність від імені Товариства і в межах повноважень, встановлених цим положенням. Пунктом 4.2 Положення встановлено, що Філія, у межах своєї компетенції, має право виносити на розгляд голови правління пропозиції з питань здійснення діяльності Філії.

Директор Філії здійснює управління поточною діяльністю Філії, який є уповноваженим представником Товариства, як то встановлено пунктом 7.1 Положення. Відповідно до пункту 7.6. Положення директор Філії є відповідальним за виконання фінансового плану, стан та результат діяльності філії.

Керівник Філії 16 березня 2016 року звернувся до голови правління ПАТ «ДПЗКУ» з клопотанням щодо надання дозволу на скорочення восьми посад працівників у Філії, в тому числі і посади заступника директора Філії, мотивуючи своє звернення відсутністю виробничої необхідності та приведення штатної чисельності відповідно до завантаженості Філії.

Відповідно до пункту 7.8. Положення структура і штатний розпис розробляються Філією з урахуванням вимог колективного договору і подаються на затвердження голови правління товариства.

Директором Філії розроблено перелік змін у штатному розписі керівників, професіоналів, фахівців, технічних службовців та робітників Філії, який затверджено головою Правління ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор».

На підставі наведеного клопотання директора Філії та затверджених змін до штатного розпису, відповідно до якого виведено посаду заступника директора із штатного розпису, в межах повноважень, визначених Положенням, директором Філії 01 квітня 2016 року видано наказ № 73-к про внесення змін до штатного розпису Філії.

Того ж дня, 01 квітня 2016 року, виконуючим обов`язки голови правління ПАТ «ДПЗКУ» видано наказ № 226-к, яким зобов`язано виконуючого обов`язки директора Філії у термін до 01 квітня 2016 року повідомити під розпис про заплановане звільнення 01 червня 2016 року у зв`язку з скороченням штату працівників, у тому числі ОСОБА_1 , заступника директора Філії.

Виконуючим обов`язки голови правління ПАТ «ДПЗКУ» 02 червня 2016 року затверджено штатний розпис Філії ПАТ «ДПЗКУ» «Новополтавський елеватор» з 07 червня 2016 року, в якому відсутня посада заступника голови Філії.

Як встановлено судами, з наказом від 01 квітня 2016 року № 226-к про попередження про заплановане вивільнення позивача ознайомлено 05 квітня 2016 року, про що свідчить її особистий підпис на примірнику цього наказу та напис про те, що вона його отримала (наказ) та вважає його (наказ) безпідставним та незаконним.

Відповідно до акта від 05 квітня 2016 року позивачу зачитано «Пропозиції про переведення на іншу посаду» та запропоновано з ними ознайомитись, проте, як зазначено у акті, ОСОБА_1 відмовилася ознайомитися з пропозицією без пояснення причин.

Однак ОСОБА_1 в судовому засіданні не визнала факт пропонування їй 05 квітня 2016 року вакантних посад, такі ж свідчення вона надала суду апеляційної інстанції, у якому була допитана як свідок.

Крім того, відповідно до наведеного акта, позивачу лише було зачитано, а не вручено документ із назвою «Пропозиції про переведення на іншу посаду», зміст зазначених пропозицій, тобто перелік запропонованих посад, не зазначено в акті та до нього не додано будь-якого документа.

Відповідно до листа «Пропозиція про переведення на іншу посаду» від 31 травня 2016 року за № 258 позивачу запропоновано вільні посади у Філії у кількості восьми посад. Зазначена пропозиція направлена позивачу поштою, що остання не заперечує, зазначивши про її отримання 03 червня 2016 року.

Згідно із штатним розкладом від 01 вересня 2015 року, який діяв на час звільнення позивача, із посад, зазначених у письмовій пропозиції, були вакантними лише дві: «оператор ПК» та «головний бухгалтер». Зазначені посади не відповідають кваліфікації позивача.

Водночас посада, яка була вільною та відповідала освітній кваліфікації ОСОБА_1 , а саме посада начальника виробничо-технологічної лабораторії, яка зазначена у розділі «Виробничо-технологічна лабораторія» під номером 1 наведеного штатного розкладу, позивачу не була запропонована.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. Судам необхідно мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

За частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, при скороченні чисельності або штату зазначеною нормою встановлено обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, тобто всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник.

Суд апеляційної інстанції, частково задовольняючи позов, відповідно до представлених сторонами доказів, надавши їм відповідну оцінку, встановив, що відповідач не запропонував позивачу наявну на підприємстві вакантну посаду, яка відповідала її професії чи спеціальності.

Окрім цього, судом встановлено, що відповідач обмежився пропозицією вакантних посад лише у Філії, в той час як його обов`язком є запропонувати працівнику, який підлягає звільненню, всі наявні вакантні посади, які працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації в цій же установі, і не лише за місцем своєї роботи в певному структурному підрозділі, а усі вакансії, які є в наявності відповідно до штатного розкладу юридичної особи.

Верховним Судом враховано, що доводити виконання вимог щодо порядку вивільнення зобов`язаний саме роботодавець, покладення такого обов`язку на працівника, як на слабшу сторону в зазначених правовідносинах, зокрема, і тому, що у нього відсутні документи, що стали підставою для вивільнення, суперечить принципам справедливості та верховенства права.

З урахуванням викладеного Верховний Суд вважає обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про те, що відповідачем не виконано належним чином вимоги трудового законодавства щодо гарантування права громадянина на працю та сприяння збереження роботи, оскільки у порушення вимог статті 49-2 КЗпП України, позивачу в день повідомлення про скорочення посади, яку вона займає, не було запропоновано усі вакантні посади відповідно до штатного розкладу юридичної особи підприємства ПАТ «ДПЗКУ» з урахуванням його відокремлених підрозділів, що не було здійснено і протягом наступних двох місяців.

Доводи касаційної скарги ПАТ «ДПЗКУ» про те, що суд неналежним чином оцінив лист відповідача від 01 квітня 2016 року № 130-1-11/1668-1 та що на підприємстві були відсутні відповідні посади, які могли бути запропоновані позивачу відповідно до його професії та спеціальності, зводяться до переоцінки доказів, а відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 стосовно невірного визначення розміру відшкодування моральної шкоди також полягають у вимозі здійснити переоцінку доказів, що з урахуванням наведених положень процесуального закону виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Стосовно доводів касаційної скарги ОСОБА_1 щодо неправильного обрахунку середньої заробітної плати Верховним Судом враховано таке.

Відповідно до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З урахуванням наведених положень Верховний Суд погоджується із доводами заявника, що під час обрахунку середньої заробітної плати необхідно урахувати кількість фактичних робочих днів за два попередніх місяці. Враховуючи, що заробітна платня ОСОБА_1 у квітні та травні нарахована, виходячи з фактично відпрацьованих у квітні 11 днів та у травні 15 днів, середньоденна заробітна плата складатиме 285, 95 грн (2 942, 62+4 492, 14)/26). Зважаючи на те, що сума днів (161), обрахована судом для визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, сторонами не заперечувалась, сума, що її належить стягнути, складатиме 46 037, 95 грн (285, 95 * 161).

Рішення суду апеляційної інстанції в іншій частині, зокрема у частині відмови у позові, сторонами не оскаржувалось, а тому Верховним Судом не переглядалось.

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що за результатом вирішення спору по суті суд апеляційної інстанції в частині обрахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу неправильно застосував норми матеріального права та припустився помилки, то таке рішення підлягає зміні у частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 46 037, 95 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року змінити в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнувши з Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 46 037, 95 грн.

У іншій частині рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко