Справа № 600/435/16-ц
Справа № 2/600/4/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року смт. Козова

Козівський районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Гриновець О.Б.,

з участю: секретаря судового засідання Липній О.А.,

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Козова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,

В С Т А Н О В И В :

20.05.2016 року позивач звернувся в суд із позовною заявою до відповідача про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 50000,00 доларів США, що становить за курсом НБУ станом на 11.05.2016 року 1259806,85 грн. та 3% річних за користування безпідставно отриманими грошовими коштами у розмірі 7475,34 доларів США, що за курсом НБУ станом 11.05.2016 року становить 188349,69 грн., а разом 57475,34 долари США, що за курсом НБУ станом на 11.05.2016 року становить 1448156,54 грн..

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ним та ОСОБА_3 було досягнуто домовленості щодо придбання в останнього належного йому відгодівельного свинарника №3 на вул. Транспортна бічна, 3«В» в с. Чистилів Тернопільського району Тернопільської області. На виконання вказаної домовленості, ним було сплачено відповідачу 50000,00 доларів США, про що, на думку позивача, свідчить розписка надана ОСОБА_3 19.05.2011 року. Проте, в подальшому, відповідачем було порушено домовленості і договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна укладено не було, а отримані за це майно кошти повернено не було. Вважає, що відповідач отримав та зберігав кошти у сумі 50000,00 доларів США без достатньої правової підстави, а відтак повинен сплачувати проценти у розмірі 3% річних від простроченої суми на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. Зважаючи на те, що відповідач не повертає вказані грошові кошти, просить сягнути з нього ці кошти та 3% річних за користування такими (а.с.1-3).

Разом із позовною заявою ОСОБА_1 подав також заяву про забезпечення позову, у якій просив в порядку забезпечення позову накласти арешт на майно, що належить ОСОБА_3, а саме: Ѕ будинку за адресою: Львівська область, м. Львів, вул. Лукасевича І., 8, загальною площею 103,0 кв.м., житловою площею 43,3 кв.м.; нежиле приміщення, приміщення свинарників №2 і №3 за адресою: Тернопільська область, Тернопільський район, с. Ангелівка, вул. Польова, 3; 49/100 частини відгодівельного свинарника та виробничо-складських приміщень з спорудами, за адресою: Тернопільська область, Тернопільський район, с. Чистилів, вул. Транспортна бічна, 3 «В»; нежиле приміщення свинарника №1 за адресою: Тернопільська область, Тернопільський район, с. Ангелівка, вул. Польова, 1; житловий будинок за адресою: Тернопільська область, Козівський район, с. Великий Ходачків, вул. Залізнична, 21; ј частина нежитлової будівлі, тваринницьке приміщення №2 за адресою: Тернопільська область, Козівський район, смт. Козова, вул. Вишиваного, 6, приміщення 2, загальною площею 1256,2 кв.м.. Крім того, позивач у вказаній заяві просив в порядку забезпечення позову заборонити відповідачу ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії спрямовані на відчуження належного йому майна до розгляду спору по суті (а.с.9-12).

Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області від 05.07.2016 року у вказаній справі відкрито провадження та призначено попереднє судове засідання (а.с.21).

05.07.2016 року ухвалою цього ж судді заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишено без руху у звязку із несплатою судового збору на надано строк тривалістю 5 днів для усунення недоліків (а.с.22).

20.07.2016 року ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково, постановлено «забезпечити позов шляхом заборони відповідачу ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, вчиняти дії щодо відчуження належного йому майна.» (а.с.24).

Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 08.08.2016 року постановлено цю справу призначити до розгляду у судовому засіданні (а.с.35).

08.09.2016 року на адресу суду надійшло заперечення від представника відповідача на позовну заяву. Спростовуючи доводи позивача, представник відповідача покликається на те, що наданий позивачем як доказ передачі грошей документ від 19.05.2011 року, на його думку, не можна вважати розпискою, яка підтверджує існування боргу за договором позики, оскільки, серед іншого, така не містить зобовязання про повернення коштів. Також, зазначає, що дійсно між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було досягнуто домовленості щодо придбання нерухомого майна, що знаходиться на вул. Транспортна бічна, 3«В» в с. Чистилів, Тернопільського району Тернопільської області. У звязку з цим, на переконання представника відповідача, на підтвердження свого зобовязання і на забезпечення його виконання, позивач сплатив відповідачу завдаток в розмірі 14000,00 доларів США, що й посвідчує документ від 19.05.2011 року, на який посилається позивач, як розписку. В подальшому ОСОБА_1 відмовився від придбання зазначеного майна, у звязку з чим ОСОБА_3 поніс значні втрати, оскільки відмовив іншим покупцям, які мали бажання придбати це майно. Відтак, оскільки вважає отримані 14000,00 доларів США завдатком, то, на його думку, такі не підлягають поверненню. Крім того, представник відповідача вважає, що оскільки документ від 19.05.2011 року не є борговою розпискою, у ньому не визначено строку по спливу якого кошти, вказані у ньому, мають бути повернені, то перебіг позовної давності починається з наступного дня після його підписання, а позивач мав право предявити вимогу про повернення цих коштів одразу після підписання цього додатку та у строк, що не перевищує строку позовної давності. На підставі вказаного, вважає, що позивачем пропущено загальний строк позовної давності у три роки, а тому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та застосувати строк позовної давності (а.с.38-40).

15.09.2016 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 надійшла заява про застування позовної давності, у якій він просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі у звязку із спливом строку позовної давності (а.с.36).

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.03.2017 року матеріали цієї справи були передані судді Гриновець О.Б. у цей же день (а.с.48).

12.01.2018 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача. Як вбачається із змісту цього відзиву, доводи відповідача та його представника в ньому цілком відповідають доводам, викладеним у запереченні представника відповідача від 08.09.2016 року (а.с.67-70).

Крім того, 12.01.2018 року повторно надійшла заява представника відповідача, яка, за змістом, аналогічна заяві про застосування позовної давності, яка надійшла до суду 15.09.2016 року (а.с.78).

16.05.2018 року від представників сторін надійшли заяви про проведення підготовчого засідання у їхній відсутності (а.с.93-95).

Ухвалою Козівського районного суду від 11.06.2018 року постановлено закрити підготовче провадження у цій справі та визначено дату судового засідання для розгляду справи по суті (а.с.97).

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги, додатково пояснивши, що розписка про отримання 14000,00 доларів США від 19.05.2011 року була останнім платежем із обумовленої сторонами суми вартості відгодівельного свинарника №3 на вул. Транспортна бічна, 3«В» в с. Чистилів, Тернопільського району Тернопільської області, який придбав ОСОБА_1, сплативши ці «останні» 14000,00 доларів США. Крім того, вказав, що договір купівлі-продажу 19.05.2011 року чи після цього не був укладений у встановленому законом порядку та формі у звязку із відсутністю у відповідача правовстановлюючих документі на вказане майно.

В судовому засіданні відповідач та його представник заперечили щодо задоволення позовних вимог з підстав, виклеєних у відзиві та запереченнях. Додатково відповідач та його представник вказали, що дійсно між сторонами цієї справи існувала домовленість, якої було досягнуто у 2008 році, щодо придбання позивачем у відповідача приміщення відгодівельного свинарника №3 на вул. Транспортна бічна, 3«В» в с. Чистилів, Тернопільського району Тернопільської області. Спочатку вартість вказаного нерухомого майна була визначена сторонами в розмірі 100,00 доларів США за 1 кв.м., що становило 100000,00 доларів США. В подальшому, у звязку із «обвалом ринку», сторони погодили вартість цього майна у розмірі 50000,00 доларів США. У 2008 році відповідач отримав у позивача 4000,00 доларів США у 2008 році в рахунок оплати за приміщення відгодівельного свинарника №3 на вул. Транспортна бічна, 3«В» в с. Чистилів, Тернопільського району Тернопільської області. Фактично з цього часу, з 2008 року, позивач користувався приміщенням відгодівельного свинарника. В подальшому, а саме 19.05.2011 року позивач передав відповідачу ще 10000,00 доларів США, про що і була написана цього ж дня розписка, яка міститься в матеріалах справи. Також уточнили, що ця розписка підтверджує отримання 14000,00 доларів США, однак вони вважають цю суму завдатком. В подальшому, зі слів відповідача, він неодноразово звертався до позивача про здійснення оплати за згадане нерухоме майно в повному обсязі, однак безрезультатно. На підставі вказаного, відповідач та його представник вважають, що завдаток у розмірі 14000,00 доларів США не підлягає поверненню. У звязку з тим, що позивач не сплатив вартості відгодівельного свинарника №3 на вул. Транспортна бічна, 3«В» в с. Чистилів, Тернопільського району Тернопільської області та існуванням боргів перед третіми особами він був змушений продати вказане приміщення третім особам у 2013 році.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши подані ними документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що у 2008 році між сторонами виникла домовленість щодо придбання приміщення відгодівельного свинарника №3 на вул. Транспортна бічна, 3«В» в с. Чистилів, Тернопільського району Тернопільської області.

Вказана обставина визнається сторонами (а.с.1-3, 38-40, 67-70 та звукозапис судового засідання 27.02.2019 року), а відтак, згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, не підлягають додатковому доказуванню.

Крім того, сторонами визнано також і наступні обставини, які не підлягають додатковому доказуванню:

1.з 2008 року позивач користувався цим приміщенням аж до 2013 року;

2.між сторонами було погоджено вартість вказаного приміщення у розмірі 50000,00 доларів США;

3.позивач передав відповідачу 14000,00 доларів США за приміщення відгодівельного свинарника №3 на вул. Транспортна бічна, 3«В» в с. Чистилів, Тернопільського району Тернопільської області. При цьому, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що обидвоє сторін визнали, що така сума коштів була передана позивачем відповідачу за вказане приміщення, однак позивач зазначив, що вона була оплачена 19.05.2011 року як остання частина із обумовлених 50000,00 доларів США (сума 36000,00 доларів США була оплачена різними частинами раніше) (звукозапис судового засідання 06.12.2018 року 16 хв. 52 с.), а відповідач стверджував, що ця сума була оплачена двома платежами (4000,00 доларів США у 2008 році та 10000,00 доларів США 19.05.2011 року) і він вважає таку завдатком за згадане приміщення.

Окрім цих, визнаних сторонами обставин, які не потребують додаткового доказування, судом окрім цього також встановлено:

19.05.2011 року ОСОБА_3 отримав 14000,00 доларів США за приміщення відгодівельного свинарника №3 на вул. Транспортна бічна, 3«В» в с. Чистилів, Тернопільського району Тернопільської області від ОСОБА_5 «до суми 50000 $ (пятьдесят тисяч доларів)», що підтверджується оригіналом відповідного документа (а.с.5, 109).

ОСОБА_6 26.08.2013 року звернувся до Тернопільського РВ УМВС України в Тернопільській області із заявою «про шахрайство з боку громадянина ОСОБА_3 стосовно подвійного продажу приміщення свинарника по вул. Транспортна Бічна 3-Б в с. Чистилів Тернопільського району Тернопільської області» (а.с.49-50).

У вказаній заяві ОСОБА_1 вказував, серед іншого, що у 2008 році він з ОСОБА_3 досягли згоди, що останній продасть йому приміщення свинарника площею 1000,00 м.кв. на вул. Транспортна Бічна 3-Б в с. Чистилів Тернопільського району Тернопільської області, яке належить йому на праві власності. З березня 2008 року до травня 2011 року він «по частинах, а саме: 10000,00 доларів США, потім знову 10000,00 доларів США та 16000,00 доларів США (всього 36000,00 доларів США) передав ОСОБА_3 в рахунок оплати за придбання приміщення.». Потім він «назбирав» ще решту необхідної суми в розмірі 14000,00 доларів США, які передав ОСОБА_3 в м. Тернополі на Західному ринку, про що останній написав йому розписку «і вся сума, яку він отримав від» нього «за купівлю приміщення становить 50000,00 доларів США, зазначивши про це власноручно в розписці». «Таким чином,» він «фактично придбав у ОСОБА_3 приміщення свинарника площею 1000,00 кв. метрів по вул. Транспортна Бічна 3-Б в с. Чистилів Тернопільського району Тернопільської області. Але ОСОБА_3 повідомив» йому «про те, що правильне юридично-нотаріальне посвідчення укладеного між» ними «цивільно-правового договору купівлі-продажу оформити нотаріально зараз не може, оскільки має якісь боргові проблеми з третіми особами.». В подальшому, в липні 2013 року йому зателефонував ОСОБА_7, який повідомив, що є необхідність їм зустрітися. На цю зустріч він прийшов із, як він потім дізнався, ОСОБА_8, яка сказала йому, що купила належне йому приміщення. Відтак, як зазначено в заяві, він вважає, що ОСОБА_3 шляхом шахрайства заволодів його коштами в сумі 50000,00 доларів США, бо казав йому, що саме він фактично купив згадане приміщення свинарника, а насправді обманув його і повторно продав його ОСОБА_8 (а.с.49-50).

Постановою слідчого СВ Тернопільського РВ УМВС України в Тернопільській області від 26.10.2013 року закрито кримінальне провадження №0000496 від 26.08.2013 року за вказаною вище заявою ОСОБА_1. При цьому, під час здійснення досудового розслідування слідчим встановлено та в подальшому відображено у зазначеній постанові наступні основні обставини.

«…в березні 2008 року ОСОБА_3 подав оголошення про продаж приміщення площею 1000 квадратних метрів в с. Чистилів Тернопільського району, яке йому належало. Через деякий час після цього ОСОБА_3 домовився із ОСОБА_1 про продаж останньому вказаного приміщення за гроші в сумі 50000 доларів США, але з розстрочкою в оплаті на 5 років, тобто кожного року ОСОБА_1 повинен був сплачувати ОСОБА_3 по 10000 доларів США. Документально вони вказану угоду не оформляли і ОСОБА_1 відразу дав ОСОБА_3 4000 доларів в рахунок оплати за вищевказане приміщення. Після цього, в період з 2008 по 2011 роки ОСОБА_1 не виплачував гроші по 10000,00 доларів за купівлю приміщення. 19.05.2011 року після неодноразових звернень ОСОБА_3 ОСОБА_1 дав останньому 10000 доларів США, про що булик написав розписку про отримання грошових коштів у загальній сумі 14000 доларів США, тобто в загальному ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 14000, а не 50000 доларів США. Весною 2013 року ОСОБА_3 дав доручення ОСОБА_7 на продаж вказаного приміщення, оскільки був винен останньому гроші в сумі 14000 Євро і не міг їх вчасно повернути через те, що ОСОБА_1 не повертав йому гроші за приміщення, що в с. Чистилів Тернопільського району. Як пояснив ОСОБА_3 грошові кошти, які він отримав від ОСОБА_1 зобовязується йому повернути і наміру на їх заволодіння у нього не було, а приміщення у с. Чистилів був змушений продати в звязку з тим, що був винен гроші ОСОБА_7О.» (а.с.51-52).

Таким чином, в межах кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_3 не мав наміру заволодіти грошовими коштами, які отримав від ОСОБА_1 в рахунок оплати за продане приміщення, а відтак в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України (а.с.51-52).

Як вбачається із копії договору купівлі-продажу від 15.07.2013 року, укладеного між представником ОСОБА_3 ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_9, ОСОБА_8 купила 49/100 частин нежитлової будівлі відгодівельного свинарника номер 3 на вул. Транспортна бічна, 3-В в с. Чистилів Тернопільського району Тернопільської області (а.с.72).

При цьому, з цього договору також вбачається те, що право власності продавця ОСОБА_3 перевірялося нотаріусом і було встановлено, що документом, який підтверджував таке право власності є рішення Тернопільського районного суду від 15.09.2003 року у справі №2-730/2003р., зареєстроване Тернопільським районним бюро технічної інвентаризації 27.10.2003 року в реєстровій книзі за номером запису 22 та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданий Реєстраційною службою Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області 02.07.2013 року за індексним номером 5549935, номер запису про право власності 1480466, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 2 (а.с.72).

Таким чином, на думку суду, вказаним фактом спростовуються доводи позивача та його представника, висловлені, в тому числі, у судовому засіданні 27.02.2019 року, про те, що договір між сторонами цієї справи щодо «придбання» позивачем приміщення відгодівельного свинарника №3 на вул. Транспортна бічна, 3-В в с. Чистилів Тернопільського району Тернопільської області у встановленій законом формі не був укладений «через відсутність у ОСОБА_3 правовстановлюючих документів на це приміщення».

Крім того, слід зазначити, що доводи позивача та його представника суд вважає цілком та повністю не відповідають і суперечать твердженням позивача, викладеним ним у заяві про вчинення злочину від 26.08.2013 року, на підставі якої 26.08.2013 року було зареєстровано кримінальне провадження №0000496, а тому суд критично оцінює такі.

Частинами 1-3 ст.12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, ч.1 ст.82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом позову, серед іншого, є повернення відповідачем безпідставно, на думку позивача, отриманих грошових коштів у розмірі 50000,00 доларів США.

Відтак, предметом доказування у цій справі, серед іншого, є передача ОСОБА_1 та отримання ОСОБА_3 коштів в загальній сумі 50000,00 доларів США.

Водночас слід констатувати, що позивачем та його представником не подано доказів щодо передачі ОСОБА_1 ОСОБА_3 грошових коштів у вказаному розмірі, окрім документу від 19.05.2011 року про передачу 14000,00 доларів США за приміщення у с. Чистилів на вул. Транспортна бічна, 3-В (а.с.109).

При цьому, суд критично оцінює та відхиляє доводи позивача та його представника, вказані вище, щодо того, що 19.05.2011 року позивачем було передано 14000,00 доларів США, які були останньою частиною із обумовлених 50000,00 доларів США за вказане приміщення і що 36000,00 доларів США було передано до цього, оскільки такі доводи не підтверджені, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України, жодним доказом, спростовуються опосередковано наявною в матеріалах справи постановою про закриття кримінального провадження №0000496 від 26.10.2013 року (а.с.51-52), а формулювання «до суми 50000,00 $» із документу від 19.05.2011 року (а.с.109) суд не вважає таким, що однозначно свідчить про передачу раніше, до 19.05.2011 року, 36000,00 доларів США.

Відтак, суд дійшов до висновку, що позивач та його представник не довели передачу суми в розмірі 50000,00 доларів США ОСОБА_1 ОСОБА_3. При цьому, суд вважає беззаперечно доведеним, що також визнав і відповідач, факт передачі ОСОБА_1 ОСОБА_3 14000,00 доларів США, в той час, як передача різниці, яка становить 36000,00 доларів США (50000,00 доларів США 14000,00 доларів США) не підтверджена жодним і будь-яким доказом.

Так само, суд вважає недоведеним і факт укладення між сторонами договору купівлі-продажу приміщення відгодівельного свинарника, що знаходиться на вул. Транспортна бічна, 3«В» в с. Чистилів, Тернопільського району Тернопільської області, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази укладення такого договору чи досягнення сторонами згоди щодо тих чи інших істотних умов такого договору.

В той же час, суд, як зазначалося вище, на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України, вважає таким, що не потребує додаткового доведення факт досягнення сторонами усної домовленості щодо придбання вказаного обєкту нерухомого майна за суму в розмірі 50000,00 доларів США.

Таким чином, на підставі вище вказаного, суд дійшов до висновку про те, що частина позовної вимоги про стягнення 36000,00 доларів США є безпідставною та необґрунтованою, а відтак позовна вимога в цій частині не може бути задоволена, як і стягнення відповідної частини із суми 3% річних, що є похідним від стягнення загальної суми «безпідставно отриманих коштів».

Щодо іншої частини позовних вимог, а саме стягнення 14000,00 доларів США та відповідної до цієї суми частини із суми трьох відсотків річних за користування безпідставно отриманими коштами, суд вважає за необхідне вказати на наступне.

Факт отримання відповідачем 14000,00 доларів США суд вважає таким, що не потребує додаткового доказування, оскільки сам факт передачі ОСОБА_1 ОСОБА_3 вказаної суми грошових коштів сторонами визнається.

При цьому, суд вважає доведеним, що вказана сума була передана відповідачу позивачем саме 19.05.2011 року, а не 4000,00 доларів США у 2008 році, а 10000,00 доларів США 19.05.2011 року (як зазначає відповідач у своїх поясненнях та як вказано в постанові про закриття кримінального провадження №0000496 від 26.10.2013 року). Обставинами, у звязку з якими суд дійшов до такого висновку є те, що в матеріалах справи наявний документ від 19.05.2011 року про передачу 14000,00 доларів США саме 19.05.2011 року, який визнається судом належним та допустимим доказом (на відміну від постанови про закриття згаданого кримінального провадження щодо цього факту). Крім того, сам відповідач у судовому засіданні 27.02.2019 року визнав той факт, що документ від 19.05.2011 року писав і підписував він.

Відтак, суд вважає беззаперечним, що позивач передав відповідачу 14000,00 доларів США 19.05.2011 року за приміщення відгодівельного свинарника №3 на вул. Транспортна бічна, 3«В» в с. Чистилів Тернопільського району Тернопільської області.

Вирішуючи питання щодо правової природи цієї суми, зважаючи на те, що відповідач та його представник стверджують, що така є завдатком, суд вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до ч.1 ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

На підставі системного аналізу Глави 49 ЦК України, враховуючи ч.1 ст.546 ЦК України, суд переконаний, що завдаток є одним із видів забезпечення виконання зобовязання.

При цьому, суд вважає за необхідне констатувати, що для можливості застосування правової конструкції забезпечення виконання зобовязання, зокрема і завдатку, необхідним є наявність основного зобовязання, яке й мають на меті забезпечити сторони.

Відсутність укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у встановленому порядку та формі основного договору договору купівлі-продажу і наявність між ними лише попередньої усної домовленості унеможливлює застосування такого виду забезпечення виконання зобовязання, як завдаток, а відтак суд дійшов до висновку, що передані позивачем відповідачу 19.05.2011 року 14000,00 доларів США не є завдатком.

На підстав вказаного необґрунтованими та безпідставними є доводи відповідача та його представника про те, що вказана сума є завдатком.

Частиною 2 ст.570 ЦК України встановлено, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, суд вважає, що передані ОСОБА_1 ОСОБА_3 19.05.2011 року 14000,00 доларів США є авансом.

Про обґрунтованість таких висновків суду свідчать і численні позиції Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені у відповідних судових рішеннях (постанова Верховного Суду України від 13.02.2013 року у справі № 6-176цс12; ухвала ВССУ від 28.12.2016 у справі № 756/3706/14-ц; ухвала ВССУ від 14.12.2016 у справі № 676/9189/14-ц).

Відтак, на підставі вищевказаного, суд дійшов до висновку, що передана позивачем 19.05.2011 року сума авансу повинна була б бути повернена позивачу відповідачем, у звязку із не укладенням договору купівлі-продажу відгодівельного свинарника №3 на вул. Транспортна бічна, 3«В» в с. Чистилів Тернопільського району Тернопільської області.

Такий висновок суду в повній мірі кореспондує також і висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 25 вересня 2013 року у справі N6-82цс13 та постанові від 13 лютого 2013 року у справі №6-176цс12.

В той же час, вирішуючи питання щодо стягнення вказаної суми з відповідача, слід вказати на наступне.

Під час розгляду справи у суді відповідачем та його представником неодноразово подавалися заяви про застосування строку позовної давності до позовної вимоги позивача.

Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст.257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Крім того, згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частиною 4 цієї ж статті встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вирішуючи питання щодо застосування/незастосування строку позовної давності до частини позовної вимоги позивача про стягнення авансу в розмірі 14000,00 доларів США суд виходить, серед іншого, із субєктивного ставлення позивача до вказаної суми.

Зокрема, суд враховує, що субєктивно позивач вважає, що передані 19.05.2011 року 14000,00 доларів США є останнім платежем із обумовлених сторонами 50000,00 доларів США за приміщення відгодівельного свинарника №3 на вул. Транспортна бічна, 3«В» в с. Чистилів Тернопільського району Тернопільської області. Відтак, на переконання позивача та його представника, зі сплатою 19.05.2011 року цієї суми між сторонами повністю здійснено розрахунок за вказане нерухоме майно.

Таким чином, виходячи із вказаного субєктивного ставлення позивача до згаданих 14000,00 доларів США, суд вважає, що після сплати цієї суми, та відповідно повного розрахунку (на думку позивача) за придбання приміщення свинарника, ОСОБА_1 повинен був розраховувати на укладення з ОСОБА_3 у встановленій законом формі договору купівлі-продажу такого нерухомого майна.

Про обґрунтованість такого висновку суду та дійсно існування у позивача субєктивних очікувань на укладення з ОСОБА_3 договору купівлі-продажу після 19.05.2011 року свідчить також і заява про вчинення ОСОБА_3 злочину від 26.08.2013 року (а.с.49-50), у якій, серед іншого, ОСОБА_1 зазначає, що відповідач відмовив йому в укладанні договору купівлі-продажу та посвідченні його нотаріусом, покликаючись на неможливість вчинення такої дії через «боргові проблеми з третіми особами».

Відтак, на переконання суду, враховуючи субєктивне ставлення позивача до спірних правовідносин, після 19.05.2011 року позивач повинен був знати, а зважаючи на його заяву про вчинення злочину від 26.08.2013 року знав, про порушення його права відповідачем у звязку із не укладенням договору купівлі-продажу згаданого нерухомого майна, а відтак про безпідставне утримання переданих йому (відповідачу) коштів за таке майно, безвідносно до суми таких коштів.

На підставі вищенаведеного, суд дійшов до висновку, зважаючи на субєктивне ставлення позивача до спірних правовідносин, що строк позовної давності для позивача щодо повернення коштів переданих відповідачу за приміщення відгодівельного свинарника №3 на вул. Транспортна бічна, 3«В» в с. Чистилів Тернопільського району Тернопільської області почав спливати з 20.05.2011 року, оскільки, як переконаний позивач, 19.05.2011 року він передав відповідачу останню частину із обумовлених грошових коштів за придбання цього майна і з цього моменту повинен би був розраховувати на укладення у встановленій законом формі договору купівлі-продажу або повернення переданих коштів.

Отже, враховуючи зазначене, загальний строк позовної давності тривалістю у три роки щодо частини позовної вимоги позивача про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів в розмірі 14000,00 доларів США сплив 20.05.2013 року.

Водночас, суд вважає за необхідне вказати, що позов предявлено позивачем лише 20.05.2016 року (а.с.1), тобто після спливу строку позовної давності.

Відтак, суд повинен констатувати, що незважаючи на підставність позовної вимоги позивача в частині стягнення 14000,00 доларів США, які були передані відповідачу в якості авансу за придбання приміщення відгодівельного свинарника №3 на вул. Транспортна бічна, 3«В» в с. Чистилів Тернопільського району Тернопільської області, позивачем пропущено строк позовної давності щодо цієї частини позовної вимоги, а тому, зважаючи на заяву відповідача про застосування спливу позовної давності, суд дійшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у звязку із пропуском строку позовної давності.

При цьому, вирішуючи питання судових витрат, згідно з п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне покласти судові витрати щодо розгляду цієї справи на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 247, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції, з врахуванням вимог п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1; зареєстроване у встановленому порядку місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1; РНОКПП НОМЕР_2; дані паспорта серія МС №938947.

Відповідач ОСОБА_3; зареєстроване у встановленому порядку місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2; РНОКПП НОМЕР_1; дані паспорта №000972462.

Повний текст судового рішення виготовлений та підписаний 11.03.2019 року.

Суддя О.Б.Гриновець