Єдиний унікальний номер судової справи № 489/3688/15-ц
Провадження № 22-ц/812/1397/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 вересня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Михайлюка М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференція в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю «Корн-Експрес»

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2015 року, ухваленого у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Тихоновою Н.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Корн-Експрес» про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Корн-Експрес» про стягнення боргу за договором позики грошей.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 26 лютого 2014 року між ним та відповідачем ТОВ «Корн-Експрес», в особі директора ОСОБА_3 С ОСОБА_4 О. укладено договір позики на суму 1 000 000 грн. 00 коп., що на момент підписання договору становили 100 000,00 дол. США. За умовами договору відповідач зобов`язався повернути позивачеві вказану суму грошових коштів до 01 жовтня 2014 р. Проте до теперішнього часу ТОВ «Корн-Експрес» борг не повернуло, свої зобов`язання за договором не виконало.

Враховуючи вищенаведене, позивач просив стягнути з ТОВ «Корн-Експрес» на свою користь заборгованість у сумі 2 113 000 грн. 00 коп., що станом на 26 травня 2015 року еквівалентно 100 000, 00 доларів США. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2015 року позов задоволено в повному обсязі.

У червні 2019 року представник відповідача ОСОБА_5 звернувся до суду першої інстанції з заявою про перегляд вищенаведеного заочного рішення.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2019 року дану заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду першої інстанції ТОВ «Корн-Експрес» подав на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказував, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права щодо належного повідомлення відповідача про, час та місце розгляду справи, зокрема повідомлення через оголошення в пресі, за неповного з`ясування обставин що мають значення для справи, а оскільки судом не було досліджено питання чи отримувало Товариство грошових коштів за цим договором позики шляхом зарахування коштів на безготівковий рахунок підприємства, не враховано що вказаний договір укладено з перевищенням повноважень директора ОСОБА_6 .

За такого просив заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просив про її задоволення.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився. В силу ст.372 ЦПК України справу розглянуто за його відсутності за участі його представника.

Заслухавши суддю- доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах позову та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Частина 3 статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість, оскільки матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем грошових коштів, а відомостей на підтвердження повернення боргу матеріали справи не містять.

Проте не з усіма висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 26 лютого 2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Корн-Експрес», в особі директора ОСОБА_6 , був укладений Договір позики грошей, відповідно до умов якого, ОСОБА_2 передав ТОВ «Корн-Експрес» грошові кошти в розмірі 1 000 000 грн. 00 коп., що на момент підписання цього договору, еквівалентно 10 000,00 доларів США.

За цим договором нарахування та сплата відсотків за користування позикою не здійснюється та цей договір не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності сторін договору( п.3).

Термін повернення позики встановлений в строк до 01 жовтня 2014 року відповідно до погодженого сторонами графіку. Повернення всієї суми позики підтверджується відповідною заявою позикодавця про розрахунок, справжність підпису якого має бути нотаріального засвідчений ( п.4 Договору)(а.с.3-6).

Відповідно до умов Договору сторони узгодили, що у випадку зміни курсу гривні до долара США, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики (частини позики) відповідав доларовому еквіваленту позики за комерційним курсом продажу долара США станом на дату повернення позики (частини позики) (пункт 4.1. Договору).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцю грошей готівкою або зарахування грошових сум, що позичалося на його банківський рахунок( п.4.2 Договору).

Вказаний договір позики посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І. та зареєстровано в реєстрі за №288.

Звертаючись з даним позовом ОСОБА_2 вказував, що відповідач у встановлений в Договорі строк кошти в розмірі 1 000 000 грн. 00 коп., отримані за договором позики, не повернув.

Станом на 26 травня 2015 року з урахуванням офіційного курсу долара США по відношенню до гривні сума боргу, визначена позивачем у гривнях, становить 2 113 000 грн. 00 коп.

Згідно з ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона(боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк(термін), що вказано у ст. 530 ЦК України.

Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Так, згідно з підпунктом 14.1.267 ст. 14 Податкового кодексу України позика- грошові кошти, що надаються резидентами, які є фінансовими установами, або нерезидентами, крім нерезидентів, які мають офшорний статус, позичальнику на визначений строк із зобов`язанням їх повернення та сплатою процентів за користування сумою позики.

Проаналізувавши зміст підписаного сторонами договору, права та обов`язки за договором, умови надання та повернення грошових коштів, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що, за своєю правовою природою, укладений сторонами договір є договором позики, а тому під час вирішення спору необхідно керуватися положеннями ЦК України, що регулюють правовідносини, які виникли з договору позики.

Поняття договору позики визначено ст. 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1049 ЦК України передбачений обов`язок позичальника повернути позику в такій самій сумі, а в деякому випадку грошові кошти в такій самій кількості, що були передані йому за договором.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів закріплена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Тобто, факт підписання сторонами договору, без передання грошей або речей, не породжує у позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України ( 2004 р.),ч.2 ст.78 ЦПК України (2017 р.) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст.ст.57-59 ЦПК України (2004р.), ст. ст.77-80 ЦПК України (2017р.) обставини справи докази мають бути належними, допустимим, достовірними та достатніми.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.4 ст.60 ЦПК України ( 2004 р.) ч. 6 ст. 81 ЦПК України( 2017 р.).

З аналізу наведених положень закону колегія суддів дійшла висновку, що у даній справі предметом доказування є факт передачі грошових коштів позивачем відповідачу на підставі належних та допустимих доказів і, як наслідок, наявність боргових зобов`язань ТОВ «Корн-Експрес» перед позивачем.

Обов`язок доказування таких обставин в силу положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України покладається на позивача.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1087 ЦК України розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом.

Документальне оформлення позики залежить від форми, в якій вона надається: безготівковим шляхом; готівковими коштами.

Позика передається Позикодавцем Представнику позичальника безпосередньо при підписанні сторонами цього Договору готівкою. Підписання цього договору представником позичальника підтверджує факт одержання ним від позичальника грошових коштів в сумі, визначеній в п.1 цього Договору. Підписаний представником позичальника договір є доказом передачі позики від позикодавця до представника позичальника.( п.2 Договору).

При розрахунках за договором позики в безготівковій формі позикодавець оформляє звичайне платіжне доручення. Операції з перерахування/надходження грошових коштів в бухгалтерському обліку позикодавця/позичальника відображаються на підставі відповідних банківських виписок.

Преамбулою Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637 (далі - Положення), яке було чинним на час підписання сторонами договору про надання поворотної фінансової допомоги, визначено, що це Положення розроблено відповідно до статті 33 Закону України «Про національний банк України» та визначає порядок ведення касових операцій у національній валюті України підприємствами (підприємцями), а також окремі питання організації банками роботи з готівкою.

У пункті 1.2 Положення визначено, що касовий ордер - первинний документ (прибутковий або видатковий касовий ордер), що застосовується для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси. Форму касових ордерів установлено наказом Міністерства статистики України від 15 лютого 1996 року № 51 «Про затвердження типових форм первинного обліку касових операцій», а касові операції - це операції підприємств (підприємців) між собою та з фізичними особами, що пов`язані з прийманням і видачою готівки під час проведення розрахунків через касу з відображенням цих операцій у відповідних книгах обліку.

Уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися. Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів (п. 2.6 Положення).

Пунктом 4.2 Положення визначено, що усі надходження і видачу готівки в національній валюті підприємства відображають у касовій книзі.

З урахуванням викладеного позивач ОСОБА_2 при зверненні до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики мав підтвердити право вимагати від відповідача виконання боргових зобов`язань, проте всупереч вимогам ст.10, 60 ЦПК України( 2004 р.), ст. ст. 12,81 ЦПК України(2017 р.) ним не надані, а матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем коштів за договором позики у розмірі 1 000 000 грн., зокрема, позивачем не надано касовий ордер на підтвердження передачі вказаних коштів до каси відповідача.

Визначення сторонами у Договорі про те, що позика передається представнику позичальника безпосередньо при підписанні сторонами цього договору, а підписаний представником позичальника договір є доказом передачі позики від позикодавця до представника позичальника, з врахуванням суб`єктного складу договору, є недостатнім доказом отримання останнім суми позики, оскільки сам факт передання коштів не підтверджується належним доказом, передбаченим Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637.

Більш того, підприємства відображають отриману ними позику у cкладі кредиторської заборгованості, керуючись нормами п.п. 6 та 7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 11 «Зобов`язання», затвердженого наказом Міністерства фінансів України N 20 від 31 січня 2000 р., але у фінансовому звіті ТОВ «Корн -Експрес» за 2014 рік та податковій декларації з податку на прибуток підприємства відсутня кредиторська заборгованість на 1000 000 грн. (а.с. 101-103).

Крім того, як вбачається із державного реєстру судових рішень, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 березня 2015 року з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 на виконання договору позики стягнуто 100 000 доларів США, отриманих нею за розпискою від 26 лютого 2014 року, тобто в один і той же день, що і позика Товариством. Рішення набрало чинності.

З урахуванням наведеного, встановивши дійсні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів того, що він на виконання договору позики передав кошти товариству у розмірі 100 000 дол. США, а останнє їх отримало.

Викладене свідчить про те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим помилково задовольнив вимоги ОСОБА_2 , тому в силу п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду необхідно скасувати, постановити нове про відмову у позові.

Доводи апеляційної скарги про недійсність договору позики внаслідок його укладення директором Товариства з перевищенням його повноважень, передбачених статутом, є необґрунтованими.

Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З огляду на приписи ст.ст. 92, 203, 215 ЦК України, договір, укладений від імені юридичної особи її виконавчим органом (директором) з третьою особою, може бути визнаний недійсним із підстав порушення цим органом установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, якщо відповідні обмеження існували на момент укладення оспорюваного договору.

Положеннями ст. 1051 ЦК України визначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідачем не оспорений зазначений договір позики.

Зазначений висновок узгоджується з положенням ст.204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, а саме ухвалення заочного рішення за відсутності даних про належне повідомлення відповідача про розгляд справи, колегія зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст.74 ЦПК України 2004 року (чинного на час ухвалення рішення) судові виклики здійснюються повістками про виклик.

Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові зі їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається:

юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців;

У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

З наявного в матеріалах справи конверту слідує, що судом першої на юридичну адресу ТОВ «Корн-Експрес» направлялась судова повістка про розгляд даної цивільної справи 30 червня 2015 року, однак повернулась до суду з відміткою «особа не проживає».

За такого колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що відповідач належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання, а тому суд першої інстанції мав підстави для проведення заочного розгляду справи відповідно до вимог ч.1 ст. 224 ЦПК України (в ред. 2004 року). Посилання на необхідність застосування судом вимог ч.9 ст.74 ЦПК України (2004 року) є недоречними, оскільки виклик в суд через оголошення в пресі відповідача проводилося лише у випадку коли зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження не відоме. У розпорядженні суду були документи на підтвердження місця реєстрації відповідача юридичної особи за вказаною у позові адресою. Твердження апеляційної скарги про умисні дії ОСОБА_6 по неотриманню судових повісток належними доказами не підтверджено.

Хоча судом першої інстанції і відкрито провадження без наявності доказів сплати позивачем судового збору при звернені до суду з даним позовом, проте таке не вплинуло на права відповідача, оскільки згодом такий доказ було надано позивачем та приєднано судом до справи, і таке не може бути підставою для скасування судового рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на наявність кримінальних проваджень щодо ОСОБА_6 не спростовує факту укладення договору позики.

Аргументи апеляційної скарги про не з`ясування судом відповідності дій нотаріуса при посвідчені даного правочину вимогам Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій не заслуговують на увагу, оскільки предметом спору є невиконання умов договору позики, а не недійсність цього договору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Корн-Експрес» підлягає стягненню 5481 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Корн-Експрес» задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Корн-Експрес» про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Корн-Експрес» 5481 (п`ять тисяч чотириста вісімдесят одну) грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

___________________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 19 вересня 2019 року.