ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 вересня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 4823/1757/19

Головуючий у першій інстанції - Ільченко О.І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/971/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.

із секретарем - Зіньковець О.О.,

заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,

стягувач - Прилуцька об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Чернігівській області,

заінтересована особа - Прилуцький міськрайонний відділ ДВС Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 лютого 2018 року (місце ухвалення - м. Прилуки, повний текст рішення складений - 20.02.2018) у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування посилався на те, що на підставі рішення Прилуцького міськрайонного суду від 01.11.2010 по справі № 2-1997/2570 за позовом Прилуцької ОДПІ ДПА Чернігівської області до ОСОБА_1 було стягнуто з останнього суму заборгованості 498 938, 98 грн. На виконання даного рішення 12.11.2010 було видано виконавчий лист. Згідно довідки з Прилуцької ОДПІ ГУ ДФС у Чернігівській області від 07.12.2017 № 29865 заборгованість за ОСОБА_1 відсутня. З посиланням на ст. 432 ЦПК України ОСОБА_1 в заяві просив зупинити виконавче провадження ВП 38304104 відкрите Прилуцьким міськрайонним відділом ДВС Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області до розгляду даної заяви судом та набрання рішенням законної сили, та визнати виконавчий лист № 2-1997 виданий Прилуцьким міськрайонним судом 12.11.2010 таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 20.02.2018 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою місцевого суду адвокат ОСОБА_1 - Карпенко В.К. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції від 20.02.2018 та постановити нове рішення про задоволення заяви ФОП ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа № 2-1997 виданого Прилуцьким міськрайонним судом 12.11.2010 таким, що не підлягає виконанню.

За доводами скарги висновок суду про те, що заборгованість з податку на додану вартість в сумі 498 938, 98 грн не є податковим боргом ОСОБА_1 ,та вказана сума є збитками в рамках кримінальної справи № 903/0221, є помилковим. Заявник посилається, що вирок Прилуцького міськрайонного суду від 30.10.2009 був скасований, та згідно вказаного вироку суду по акту перевірки від 18.02.2009 за період з 01.04.2008 по 18.02.2009 роки кримінальне провадження закрито.

У скарзі зазначає, що нарахований ФОП ОСОБА_1 податковий борг з податку на додану вартість в сумі 498 938, 98 грн був списаний Прилуцькою ОДПІ з особової картки ФОП ОСОБА_1 . Крім того, заявником встановлена невідповідність сум податкового боргу, що випливає з рішень судів.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДФС у Чернігівській області до якої перейшли усі права та обов`язки Прилуцької об`єднаної державної податкової інспекція Головного управління ДФС у Чернігівській області(а.с. 124), просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Прилуцького міськрайонного суду від 20.02.2018 - без змін. В обґрунтування посилається на постановлення місцевим судом ухвали з додержанням норм процесуального та матеріального права. Заявлені ОСОБА_1 вимоги є безпідставними.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 01.11.2010 позов Прилуцької ОДПІ до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 На користь Прилуцької ОДПІ заборгованість по податку з доходів фізичних осіб у розмірі 577049, 17 грн та заборгованість по податку на додану вартість у розмірі 498 938, 98 грн. Рішення суду набрало законної сили. На підставі вказаного рішення суду 12.11.2011 місцевим судом було видано виконавчий лист (а.с. 21, 39).

На підставі ухвали Вищого господарського суду України від 22.07.2010 припинено підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 (а.с. 38), що також вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 36-37).

Матеріали справи містять копію довідки про відсутність заборгованості з податків, зборів, платежів, що контролюються органами доходів і зборів від 07.12.2017 № 29865, в якій зазначено, що ОСОБА_1 станом на 07.12.2017 не має заборгованості із сплати податків, зборів, платежів (а.с. 3).

Згідно листа №161/9/25-16-10-31, виданого Прилуцькою ОДПІ ГУ ДФС у Чернігівській області від 12.01.2017 щодо залишку боргу по виконавчому документу № 2-1997/2010 вбачається, що станом на 12.01.2017 ніяких сплат ОСОБА_1 за період з 28.12.2012 по 12.01.2017 не здійснювалось (а.с. 40).

Відмовляючи в задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заявником станом на 01.02.2018 рахується заборгованість, яка була заявлена в межах кримінальної справи, згідно цивільного позову до фізичної особи, як шкода, яка завдана державі збитків в результаті ухилення від сплати податків та підлягає стягненню відповідно до виконавчих листів, виданих Прилуцьким міськрайонним судом 12.11.2010, таким чином в задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню слід відмовити.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з"ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.

За положеннями ст.ст. 1, 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням серед інших таких засад як верховенства права, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Згідно з ч. 2 ст.432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником або іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст. 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Крім того, за своїм змістом ч. 2 ст. 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню як повністю так и частково, а тому підстави якими заявник обґрунтовує свою заяву можуть бути наслідком як повного так і часткового визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №2-4671/11.

Як вбачається, ОСОБА_1 , як на підставу для визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого листа, посилається на відсутність у нього заборгованості по сплаті податків. При цьому посилається на довідку Прилуцької ОДПІ ГУ ДФС у Чернігівській області від 07.12.2017 № 29865 про відсутність у ОСОБА_1 заборгованості по сплаті податків (а.с. 3).

Проте, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що вказана вище довідка не може бути прийнята як допустимий доказ, оскільки її зміст суперечить наявним у справі доказам. Крім того, з пояснень стягувача вбачається, що боржником не погашена заборгованість по виконавчиму листу № 2-1997, що виданий Прилуцьким міськрайонним судом 12.11.2010.

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Спростованими є доводи скарги про те, що нарахований ФОП ОСОБА_1 податковий борг з податку на додану вартість в сумі 498 938, 98 грн був списаний Прилуцькою ОДПІ з особової картки ФОП ОСОБА_1, оскільки крім довідки Прилуцької ОДПІ ГУ ДФС у Чернігівській області від 07.12.2017 № 29865 про відсутність у ОСОБА_1 заборгованості по сплаті податків, яка не прийнята апеляційним судом, заявником не надано інших допустимих доказів.

Не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду посилання в апеляційній скарзі на вирок Прилуцького міськрайонного суду від 30.10.2009, який був скасований, та згідно вказаного вироку суду по акту перевірки від 18.02.2009 за період з 01.04.2008 по 18.02.2009 кримінальне провадження закрито, оскільки виконавчий лист видано на підставі рішенння суду по цивільній справі, яке набрало законної сили.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 432 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 12.09.2019.

Головуючий Судді: