РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2019 року

м. Рівне

Справа № 570/4483/18

Провадження № 22-ц/4815/1044/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С.О.,

суддів: Хилевич С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощено позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16 травня 2019 року, ухвалене в складі судді Гнатущенко Ю.В., повний текст якого складено 27 травня 2019 року у справі №570/4483/18,

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №675124 від 29.07.2010 р., що був виданий на ім`я ОСОБА_2 , на земельну ділянку площею 0,25 га, яка розташована в с.Грабів Рівненського району Рівненської області, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 85, кадастровий номер :22:029:0217 та скасувати рішення про держану реєстрацію.

Позов обґрунтований тим, що рішенням Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 01.11.2016 р. за №347 йому було надано дозвіл на розробку технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Рішенням Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 02.02.2018 р. за №1059 було внесено зміни у додаток №1 до рішення від 01.11.2016 р. №347, а саме змінено площу земельної ділянки з 0,18 га на 0,23 га, на яку було надано дозвіл щодо розробки технічної документації. Вказаною земельною ділянкою він та його батьки користувалися із 1971 року. Під час проведення робіт працівниками землевпорядної організації було виявлено факт накладання сусідніх земельних ділянок зареєстрованих у державному земельному кадастрі за його сусідкою ОСОБА_2 (кадастрові номери НОМЕР_1 :22:029:0217 та НОМЕР_1 :22 НОМЕР_2 029:0218) на земельну ділянку, що перебуває у його користуванні.

Вважає, що його права як землекористувача порушені. Просив суд про задоволення позову.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 16 травня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано жодного документа про реєстрацію права власності чи права користування землею за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погодившись з означеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Стверджує, що спірна земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 перебувала у користуванні його батьків з 1971 року та згідно ч. 2 ст. 120 ЗК України перейшла до нього як до набувача.

Вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення, відхилення судом висновку експерта від 13 серпня 2018 року № 180801/5_30 не було мотивоване, як це передбачає ст. 110 ЦПК України. Вказує, що суд першої інстанції були проігноровані положення ст. 106 ЦПК України. Звертає увагу суду, що ОСОБА_2 із клопотання про призначення повторної, додаткової чи експертизи іншого виду до суду не зверталася.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач заперечує доводи останньої, вказує, що земельна ділянка яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не має визначених меж, кадастрового номера та інформація про неї не занесена до Державного земельного кадастру. Відсутність сформованої земельної ділянки як об`єкта цивільних прав виключає наявність особи, яка має оформлені права на неї. Вважає позов безпідставним та необгрунтованим, а тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Убачається, що на підставі рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 19.04.2016 р. ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Рішення набрало законної сили 24.05.2016 року.

Рішенням Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області №347 від 01.11.2016 р. ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадянам згідно додатку №1, площа 0,18 га.

Рішення Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 02.02.2018 р. №1059 внесено зміни у додаток №1 до рішення Зорянської сільської ради №347 від 01.11.2016 р., а саме п.10 додатку щодо площі, а саме 0,23 га.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку виданого 29.07.2010 р. на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.03.2007 р. земельна ділянка з кадастровим номером :22:029:0217 належить ОСОБА_2

Попередній землекористувач ОСОБА_3 (мати позивача) погодила межі земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2 Претензій до існуючих меж не заявляла (а.с.62-64).

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 12 ЗК України передбачено, що розпорядження землями територіальної громади віднесено до повноважень сільських, селищних, міських рад.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, до особи, яка набула права власності на будівлю чи споруду, в силу імперативного законодавчого припису, переходить право на земельну ділянку на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Відповідний правовий висновок щодо застосування норм права висловлено Верховним Судом у постановах № 910/18560/ 16 від 04 грудня 2018 року, № 907/68/18 від 16 квітня 2019 року.

Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Також у п.10 Постанови пленуму Верховного Суду України передбачено, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Спадкодавець може передавати за заповітом частину належної йому земельної ділянки, тоді інша частина цієї ділянки спадкується за законом. У разі коли спадкодавець заповів всю земельну ділянку або її частину іншим особам, які не успадковували нерухоме майно, то спадкоємці мають право на земельну ділянку, на якій розміщено нерухоме майно та на частину ділянки, яка є необхідною для його обслуговування, незалежно від змісту заповіту. За такими правилами здійснюється й перехід права на землю при спадкуванні права на частину нерухомого майна, а якщо був установлений порядок користування ним - то з урахуванням цього порядку.

За змістом статті 391 ЦК України та статті 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно зі статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що право користування землею у даному випадку є похідним від права власності об`єктів, які на ній знаходяться, лише у тому разі, якщо такими правами був наділений попередній власник або указане передбачено цивільно-правовими угодами з органами місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Статтею 84 ЗК України передбачено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад та надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин вирішується виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Це є виключною компетенцією міської ради.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у державному земельному кадастрі. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що кадастрова карта (план) - графічне зображення, що містить відомості про об`єкти Державного земельного кадастру.

Відповідно до ч.3 ст. 2 Земельного кодексу України об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Визначення земельної ділянки на законодавчому рівні закріплене у ст. 79 Земельного кодексу України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Земельна ділянка як об`єкт правовідносин має дві особливості, а саме: наявність меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Слід звернути увагу на те, що згідно зі ст. 79 Земельного кодексу земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. При цьому державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Отже, земельна ділянка як об`єкт правовідносин повинна бути сформованою відповідно до законодавства.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка, відповідно до вимог ст. 79-1 ЗК, не сформована належним чином, оскільки не містить кадастрового номера, а тому вона не може бути об`єктом цивільних прав.

Судове рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 19.04.2016 р. не є одночасно цивільно-правовою угодою щодо переходу права на землю у розумінні вимог чинного законодавства України.

Указаним рішенням вирішувалось питання лише щодо нерухомого майна.

Позивачем не отримано погодження органів місцевого самоврядування про виділення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Сам факт звернення до відповідних органів про отримання дозволу на виготовлення технічної документації не є підставою для визнання за особою права користування земельною ділянкою, оскільки тільки вказує на намір особи на вчинення відповідних дій.

Згідно правової позиції, що висловлена Верховним Судом у постанові від 27 березня 2018 року у справі № 463/3375/15-а отримання дозволу на розробку проекту землеустрою з приводу відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність або користування (оренду).

Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 10 грудня 2013 року (справа № 21-358а13) та від 07 червня 2016 року (справа № 21-1391а16).

Доводи апеляційної скарги проте, що земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 перебувала у користуванні батьків позивача з 1971 року та згідно ч. 2 ст. 120 ЗК України перейшла до ОСОБА_1 як до набувача не заслуговують на увагу, оскільки з аналізу наведених норм матеріального права слід дійти висновку, що право здійснювати розпорядження землями комунальної власності, у тому числі передавати їх у власність або користування фізичним та юридичним особам, належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування.

Будь-яких доказів щодо надання у користування позивачу, або його батькам земельної ділянки, а відтак виникнення у позивача правомірного права користування нею, матеріали справи не містять.

Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оскільки право користування земельною ділянкою, залежно від часу виникнення такого права, виникає на підставі чітко визначених земельним законодавством документів, відтак твердження позивача про добросовісне, правомірне користування земельною ділянкою не може вважатися допустимим доказом виникнення у нього такого права.

Таким чином, доводи позивача щодо фактичного користування земельною ділянкою та набуття права користування ділянкою не є належним доказом у даній справі.

Згідно ч.1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування.

Право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи частини першої статті 16 Цивільного кодексу України та статті 152 Земельного кодексу України захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку.

Підставами для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Відповідно до положень ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

При цьому, позивачем не порушується питання про визнання недійсним рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування відповідача на підставі якого був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №675124 від 29.07.2010 р. на ім`я ОСОБА_2 .

Посилання позивача на висновок судової земельно-технічної експертизи щодо встановлення факту накладення земельних ділянок № 180801/5_30 від 13.08.2018 року, чим порушуються його права землекористувача, як на належний та допустимий доказ позовних вимог немає правового значення, оскільки позивач не є землекористувачем (власником) спірної частини земельної ділянки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Оскільки відмовлено в задоволені позову ОСОБА_1 , з останнього на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 800 грн. витрат на професійну правничу допомогу, які підтверджено документально.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16 травня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 800 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 жовтня 2019 року.

Головуючий :

Судді :