Справа № 751/1007/19
Провадження № 2/750/1112/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2019 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

судді Карапута Л.В.,

секретаря Пишенко М.М.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди,

третя особа - Приватне акціонерне товариство «Просто-Страхування»,

в с т а н о в и в:

07.02.2019 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заподіяної матеріальної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 16171 грн. 87 коп. та судових витрат.

В обґрунтування позову зазначив, що 07.10.2017 ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «CHEVROLET Lacetti» д.н.з. НОМЕР_1 , в порушення вимог п. 15.1, 15.2 Правил дорожнього руху України, здійснив зупинку на проїзній частині в правій смузі для руху за наявності узбіччя, чим спричинив створення аварійної обстановки, а саме примусив транспортний засіб «DAEWOO Lanos» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 ,, різко змінити швидкість руху та здійснити екстрене гальмування. Постановою судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 грудня 2017 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення та постановою судді Радомишлівського районного суду Житомирської області від 27.11.2017 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення. Позивач звернувся до ПрАТ «Просто-Страхування» з заявою про виплату страхового відшкодування, проте листом від 05.06.2018 ОСОБА_1 було повідомлено про відмову у виплаті страхового відшкодування.

Позивач та його представник подали до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, позов підтримують.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи Приватного акціонерного товариства «Просто-Страхування» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.10.2017 о 08 год. 15 хв. на 86 км автодороги Київ-Чоп + 990м ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «CHEVROLET Lacetti» д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив зупинку на проїзній частині в правій смузі для руху за наявності узбіччя, чим спричинив створення аварійної обстановки, а саме примусив транспортний засіб «DAEWOO Lanos» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 різко змінити швидкість руху та здійснити екстрене гальмування. Своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги п.п. 15.1, 15.2 Правил дорожнього руху.

Постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 грудня 2017 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі сорока неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 680 грн. 00 коп.

Постановою Радомишлівського районного суду Житомирської області від 27.11.2017 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді 340 грн. 00 коп. штрафу.

Вказаною постановою суду встановлено, що 07.10.2017 року о 8 год. 15 хв. на автомобільній дорозі Київ-Чоп 86 км + 990 м громадянин ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом «DAEWOO Lanos» д.н.з. НОМЕР_2 , не вибрав безпечної швидкості, не врахував дорожню обстановку, не дотримався безпечної дистанції та скоїв наїзд на транспортний засіб «CHEVROLET Lacetti» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , що зупинився попереду.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди, що відбулася 07.10.2017 за участі водіїв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , належні їм транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Позивач звернувся до ПрАТ «Просто-Страхування» з заявою про виплату страхового відшкодування, проте листом від 05.06.2018 ОСОБА_3 було повідомлено про відмову у виплаті страхового відшкодування.

Положеннями ч. 1 ст. 1187 ЦК України, визначено поняття джерела підвищеної небезпеки, яким, крім іншого, є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого, створю підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України,).

Відповідно до положень ст. 1188 Цивільного кодексу України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, умовами настання цивільно-правової відповідальності за спричинення шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, є: неправомірність дій заподіювача шкоди; цими діями має бути спричинена шкода; між діями та шкодою існує безпосередній причинно-наслідковий зв`язок.

Зокрема, настання цивільно-правової відповідальності водія за спричинення ним майнової шкоди в сфері використання джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу, належного йому на праві власності), обумовлено порушенням ним не будь-яких правил дорожнього руху, а саме тих, порушення яких призвело до пошкодження транспортних засобів.

Як вбачається із зазначених вище постанов про накладення адміністративного стягнення, саме ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності за «Порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна».

Таким чином, суд приходить до висновку, що обов`язок по відшкодуванню шкоди, спричиненої ДТП, що відбулася ІНФОРМАЦІЯ_1 за участі сторін у справі, виник виключно у ОСОБА_3 , оскільки його протиправні дії, що виразились в порушенні ним відповідних правил дорожнього руху, були причиною зіткнення транспортних засобів, а, відтак, знаходяться в безпосередньому причинному зв`язку із наслідками у виді заподіяної шкоди майну ОСОБА_2 ,

Згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності між АТ «Просто-Страхування» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, за яким страховик застрахував майнові інтереси останнього, пов`язані з експлуатацією автомобіля марки «CHEVROLET LАСЕТТІ» д.н.з. НОМЕР_1 .

Згідно вимог ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Відповідно до ст. 980 ЦК України, предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені статтею 7 Закону України «Про страхування», до яких п. 9 ч. 1 вказаної статті, відносять страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування, цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, крім іншого, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Таким чином, вказане свідчить, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні у межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує: страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком замість завдавача шкоди. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону та ст. 1191 ЦК України, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Отже, уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик, на випадок виникнення деліктного зобов`язання, бере на себе виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди, однак, в межах суми страхового відшкодування.

Покладання ж обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, не просто суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), а повністю його нівелює.

Зазначене, узгоджується із висновками Великої Палати Верховного суду, викладеними у відповідній постанові від 04.07.2018 (справа №755/18006/15-ц).

Із вказаної постанови Великої Палати Верховного суду також вбачається, що здійснення відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Зокрема, норми ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлюють підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування, якими є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані па настання страхового випадку; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку; невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Як вбачається із рішення страхової компанії АТ «ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ» про відмову ОСОБА_3 у виплаті страхового відшкодування, воно ґрунтується на тому, що станом на день звернення до страховика із заявою про здійснення відповідної виплати, ОСОБА_3 вже відновив пошкоджений транспортний засіб, а, отже, не виконав встановлений законом обов`язок щодо збереження транспортного засобу у такому вигляді, у якому він був після ДТП.

Однак, в розумінні ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для законної відмови страховика у виплаті відповідного страхового відшкодування, має мати місце порушення потерпілим або іншою особою, що має право на отримання страхового відшкодування, не будь-яких обов`язків, а саме тих, які призвели до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Обов`язок водіїв та власників транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власників пошкодженого майна зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком представник (працівник, аварійний комісар або експерт), встановлюється ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Проте, положення даної норми Закону, також передбачають і підстави звільнення зазначених осіб від виконання такого обов`язку, зокрема, якщо не з їхньої вини протягом десяти робочих днів після одержання страховиком повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна та не оглянув його.

Відновлення транспортного засобу потерпілим або іншого особою, в певних випадках є правом, а, відтак, не може призводити до повної неможливості страховика встановити розмір заподіяної шкоди.

Невиконання вищевказаними особами обов`язку, щодо збереження транспортного засобу у стані, в якому він знаходився після дорожньо-транспортної пригоди, не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодуванні, а може слугувати підставою для не погодження його розміру.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В підтвердження матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «DAEWOO Lanos» д.н.з. НОМЕР_2 в результаті його пошкодження позивачем надано висновок експертного автотоварознавчого дослідження від 23.10.2017 року, без повідомлення учасників справи. За результатами дослідження встановлено, матеріальний збиток, заподіяний власнику автомобіля «DAEWOO Lanos» д.н.з. НОМЕР_2 в результаті його пошкодження при ДТП складає 32343 грн. 74 коп.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом норм процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частни відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати до участі у справі співвідповідача та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Частиною 4 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

За змістом статей 51 та 175 ЦПК України на позивача покладений обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, зокрема відповідачів, які залучені до участі у справі позивачем.

Оскільки позивач здійснив відновлення транспортного засобу, проте суду не надав належних доказів, щодо вартості відновлення транспортного засобу, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з підстав заявлених позивачем.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 141, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, третя особа - Приватне акціонерне товариство «Просто-Страхування», відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 23.09.2019.

Суддя Л.В. Карапута