ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2732/19 Справа № 211/1157/17 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/1157/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 29 жовтня 2018 року, яке ухвалено суддею Ніколенко Д.М. о 17 годині 10 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 29 жовтня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення збитків за договором позики.

Позов обґрунтовано тим, що 29.12.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач взяв у неї в борг грошові кошти у сумі 5500,00 доларів США, що еквівалентно, станом на 06.03.2017 року, 149155,87 грн., зі сплатою 3% річних щомісяця до 29 числа, що становить 36% річних, а відповідач зобов'язався повернути вказану позику у строк до 29 квітня 2015 року.

Посилаючись на те, що відповідач борг не повернув, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь за договором позики від 29.12.2012 року грошові кошти в сумі 214242,61 грн., з яких 149155,87 грн. - сума основного боргу, 8299,60 грн. - 3% річних, 56787,20 грн. - проценти за користування позикою за період спливу визначеного строку повернення та 2142,43 грн. сплаченого нею судового збору.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 29 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 214242 грн. 61 коп., з яких: 149155 гривень 87 коп. - в рахунок погашення основного боргу; 8299 гривень 60 коп. - 3% річних; 56787 гривень 20 коп. - проценти за користування позикою; а також судовий збір в сумі 2142 грн. 43 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права. Зокрема, відповідач вказує на те, що борг він повернув, а в позовній заяві ОСОБА_1 перекрутила обставини надання боргу та вказала, що кошти надано під 36% річних, тоді як згідно розписки відсотки сплачуються із розрахунку 3% щомісяця. Судом не було враховано посилання позивача в позовній заяві на те, що відповідач повернув їй 500 доларів США в рахунок сплати відсотків, а її представник в судовому засіданні підтвердив, що не має претензій по сплаті відсотків. При цьому, вважає, що розрахунок відсотків є невірним та, при врахуванні відсоткової ставки у розмірі 3% річних, розмір відсотків буде становити 385 доларів США і ця сума не співпадає з сумою, яка повернута відповідачем та зарахована позивачем як відсотки. Також, вважає, що ним поверталися кошти та йому не зрозуміло чому позивач зарахувала ці кошти в рахунок погашення боргу за відсотками, а не основного боргу. Вважає, що суд мав прийняти до уваги пояснення свідків, які були допитані в судовому засіданні та підтвердили факт повернення боргу, а також судом безпідставно не прийнято, як належний доказ, зошит відповідача, в якому він зазначав дату та розмір повернення боргових коштів. Наполягає на тому, що фіксування повернення сум повинно було здійснюватися позивачем, а він особисто повернув всі кошти.

Також, на думку відповідача, судом першої інстанції порушено норми процесуального права та розглянуто позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, з виправленням імені та по-батькові відповідача шляхом постановлення ухвали суду, а не подання позивачем уточненої позовної заяви.

Крім того, зазначає, що 29.10.2018 року в судове засідання не з'явився представник відповідача, який хворів, про що повідомив суд у телефонному режимі, у зв'язку з чим свідки теж не з'являлися до суду у цей день, однак суд, з невідомих для відповідача причин, не відклав розгляд справи та позбавив його можливості доводити перед судом правомірність своїх заперечень.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат Ямковий В.І., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи (а.с. 111-112), в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили та клопотань про відкладення розгляду справи не надавали, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 грудня 2012 року відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 5500,00 доларів США, під 3% виплати щомісячно кожного 29 числа, зі строком їх повернення до 29 квітня 2015 року.

На підтвердження отриманих коштів ОСОБА_2 надав розписку (а.с. 29).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з факту невиконання зобов'язання відповідачем щодо повернення грошей, отриманих ним в позику від позивача, та його обов'язку у зв'язку з цим сплатити суму боргу в розмірі, передбаченому договором, а також нести відповідальність за порушення грошового зобов'язання у порядку, передбаченому статтею 625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про невиконання зобов'язання відповідачем щодо повернення грошей та наявність правових підстав для застосування до правовідносин сторін положень статті 625 ЦК України, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Розглядаючи спір, суд першої інстанцій, з урахуванням наведених положень ЦК України, дійшов правильного висновку про те, що між сторонами справи було укладено договір позики, умови якого позичальник не виконав, що є підставою для стягнення з нього заборгованості за цим правочином.

Оскільки, заборони на виконання грошового зобов'язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Оскільки, за договором позики відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 5500,00 доларів США та зобов'язався їх повернути до 29 квітня 2015 року, належним виконання зобов'язання за цим договором буде стягнення з позичальника грошових коштів обумовлених договором - 5 500,00 доларів США, а не їх гривневого еквіваленту.

Разом з тим, зважаючи на положення статті 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного процесу, та відсутність законодавчих заборон стягнення заборгованості за договором позики про надання у борг грошових коштів виражених в іноземній валюті шляхом перерахунку заборгованості у національну валюту України - гривню з урахуванням офіційного курсу НБУ, колегія суддів не вбачає підстав для зміни рішення суду в частині розміру стягнутої заборгованості за договором позики, який визначено не у валюті договору, а в гривневому еквіваленті.

Як вже зазначалося, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 видав розписку позивачу ОСОБА_1 як борговий документ, що підтверджує укладення договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобов'язань. Отже, відповідач ОСОБА_2 зобов'язувався повернути борг, а позивач ОСОБА_1 - прийняти виконання особисто, оскільки інше не встановлено договором.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов'язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Згідно частини другої статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто кредитор має виконати свій обов'язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.

Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб'єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов'язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім'я (найменування) кредитора та боржника; суб'єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов'язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов'язання; місце виконання зобов'язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника. дату і місце складення розписки.

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов'язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов'язку.

У контексті презумпції належності виконання обов'язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов'язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов'язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов'язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов'язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов'язання, перерахованих у коментованій статті. Це пов'язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов'язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов'язку.

Отже, наявність у позивача ОСОБА_1 оригіналу розписки свідчить про те, що позика повернута не була.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо повернення позики у повному обсязі та порушення права відповідача ОСОБА_2 на подання доказів, зокрема, на допит свідків, що можуть підтвердити факт поверненя позики.

Так, відповідно до п. 2,3 ч.1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 був повідомлений про призначення справи до розгляду на 29 жовтня 2018 року через свого представника ОСОБА_5 (а.с. 87), однак, ані він особисто, ані його представник, у судове засідання не з'явилися, клопотань щодо відкладення розгляду справи не подавали.

Отже, відповідач ОСОБА_2 на власний розсуд розпорядився своїми правами та усунувся від доказування обставин, на які він посилається, заперечуючи проти заявлених позовних вимог. Клопотання ж щодо допиту свідків до суду апеляційної інстанції, при поданні апеляційної карги, відповідачем ОСОБА_2 не подавалося.

При цьому, судом першої інстанції було вірно надано оцінку показам свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які не змогли суду достовірно та беззаперечно повідомити, ані обставин отримання грошових коштів у боргу та їх розмір, ані обставини повернення грошових коштів, з поясненням того, якої саме позики ці кошти стосувалися, у зв'язку з чим такі покази не можна вважати належними доказами у справі.

Окрім того, відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов'язання за договором позики. Тому, посилання ОСОБА_2 на порушення судом його права на захист є необґрунтованими. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача ОСОБА_2 свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов'язань.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 61-33033св18.

Доводи апеляційної скарги в частині невірного визначення позивачем ОСОБА_1 та судом першої інстанції розміру відсотків за договором позики від 29 грудня 2012 року та неврахування того, що в позовній заяві ОСОБА_1 визнавала факт погашення боргу за відсотками, що також визнавалося в судовому засіданні суду першої інстанції її представником, колегією суддів не приймаються до уваги, як такі, що зводяться до перекручування фактичних обставин справи та предмету позовних вимог. Зокрема, як слідує з позовної заяви ОСОБА_1, остання просить суд стягнути з відповідача на її користь суму позики у розмірі 5500,00 доларів США, що еквівалентно 214242,61 грн., з рахуванням сум, нарахованих за прострочення виконання зобов'язання після 29 квітня 2015 року, у порядку ст. 625 ЦК України, питання ж щодо стягнення щомісячних відсотків за користування грошовими коштами в межах строку договору позики, тобто по 29 квітня 2015 року, не є предметом її позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

28 березня 2018 року ОСОБА_8 Верховного у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов'язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 грудня 2012 року між сторонами укладено договір позики, за мовами якого відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 5500,00 доларів США, під 3% виплати щомісячно кожного 29 числа, зі строком їх повернення до 29 квітня 2015 року.

Отже, з рахуванням того, що позика була надано до 29 квітня 2015 року, право позикодавця нараховувати проценти за позикою припинилось після спливу визначеного договором строку позики - 29 квітня 2015 року, а права та інтереси позикодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що предметом договору позики є іноземна валюта - долари США та розмір одержання процентів після спливу визначеного договором строку позики - 29 квітня 2015 року його умовами не передбачено.

Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів, висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

Однак частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб'єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є Центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV).

Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов'язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389 (далі - Положення № 389), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб'єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв'язки з Україною тощо.

Тобто, облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб'єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Висновок про те, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.

В постанові ОСОБА_8 Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок, що частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб'єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов'язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов'язку позичальника.

Крім того, під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, на підставі частини першої статті 1048 ЦК України необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі, якщо період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг, оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалася.

Така правова позиція викладена у постанові ОСОБА_8 Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Отже, нарахування відсотків за прострочення виконання зобов'язання за договором позики у період з 30 квітня 2015 року по 06 березня 2017 року, враховуючи відсутність у договорі позики погодження розміру відсоткової ставки після спливу визначеного договором строку позики та надання позики у валюті відмінній від національної валюти України - гривні, колегія суддів дійшла висновку, що позивач ОСОБА_1 не має права ставити питання про стягнення з позичальника відсотків за прострочення виконання зобов'язання за договором позики поза межами строку дії договору, за період з 30 квітня 2015 року по 06 березня 2017 року, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, у зв'язку з чим, в задоволенні позовної вимоги про стягнення відсотків за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ у сумі 56 787,20 грн. слід відмовити.

Вищевикладене залишилося поза увагою суду першої інстанції, а тому колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції, в зазначеній частині, не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно п.2 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ у сумі 56 787,20 грн., у зв'язку з чим рішення суду у частині загального розміру заборгованості, який стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, підлягає зміні.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому, рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні, з визначенням судових витрат позивача, які підлягають компенсації за рахунок відповідача, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, з урахуванням висновків суду першої інстанції, тобто у розмірі 1563,97 грн.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, колегія суддів стягує з ОСОБА_1 на користь відповідача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 529,20 грн. (а.с. 104,105107), тобто пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 29 жовтня 2018 рокув частині року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ за період з 30 квітня 2015 року по 06 березня 2017 року в розмірі 56 787,20 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 29 жовтня 2018 року в частині загального розміру заборгованості за договором позики, стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 змінити, зменшивши цей розмірі з 214 242,61 грн. до 157 455 (сто п'ятдесят сім тисяч чотириста п'ятдесят п'ять) гривень 41 (сорок одна) копійка.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 29 жовтня 2018 року в частині розміру судових витрат, стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 змінити, зменшивши цей розмірі з 2 142,43 грн. до 1 563 (одна тисяча п'ятсот шістдесят три) гривень 97 (дев'яносто сім) копійок.

В іншій частині рішення суд залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 529 (п'ятсот двадцять дев'ять) гривень 20 (двадцять) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: