ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/6777/18 Номер провадження 22-ц/814/2375/19Головуючий у 1-й інстанції Нестеренко С. Г. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.,

За участю секретаря судового засідання: Ачкасової О.Н.

Позивача: ОСОБА_1 , його представника адвоката Коротченка О.П.,

Представника третьої особи: Стороженко Н.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (у власних інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про позбавлення права користування житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_6 на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 15 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Нестеренко С.Г. у період часу з 13:08:17 год. до 13:13:44 год.,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (у її власних інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у якому порушував питання про позбавлення осіб права користування житловим приміщенням, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

Підстави позову вмотивовував тим, що рішенням Автозаводського райсуду м. Кременчука від 01 грудня 2011 року його було визнано недієздатним. На даний час опіку йому не призначено, опіку над ним здійснюють органи опіки та піклування в особі Управління соціального захисту населення Автозаводського району департаменту соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області.

Рішенням Автозаводського райсуду м. Кременчука від 22 листопада 2017 року, його визнано обмежено дієздатним.

Раніше, у 1980 році, ОСОБА_7 на сім`ю із п`яти осіб, у тому числі на ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , було видано ордер на вселення до квартири АДРЕСА_1 .

Також вказує на те, що тривалий час проживав у даній квартирі і був у ній зареєстрований. За життя його матері ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у них склався певний порядок користування квартирою, а саме: він, позивач разом із матір`ю проживали в одній кімнаті, а відповідач ОСОБА_2 разом із своїми дітьми проживала у 2-х інших кімнатах.

Починаючи із 2014 року, відповідачі перешкоджали йому у користуванні спірною квартирою, не впускали його до його місця проживання.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17 грудня 2014 року його було вселено до спірної квартири. Добровільно виконати рішення суду відповідачі відмовляються.

На підставі рішення суду державним виконавцем Автозаводського ВДВС м. Кременчука ГТУЮ у Полтавській області Шевченко В.В. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа. Після неодноразових спроб вселення у квартиру за допомогою державного виконавця та поліції, відповідачі виганяли його із квартири знову. Державним виконавцем неодноразово накладалися штрафи на відповідача ОСОБА_2 , однак рішення суду залишається невиконаним на даний час.

Звернення до правоохоронних органів також не дали позитивного результату.

Вказує на те, що на даний час, він фактично проживає на вулиці або там, де його впустять сторонні люди.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (у власних інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про позбавлення права користування житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовлено.

З даним рішенням не погодилися позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 та подали на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянти вважають, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені в ньому висновки такими, що не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи.

Вказують на те, що суд невірно надав оцінку доказам у справі, оскільки відповідачі на час звернення з позовом до суду систематично вчиняли протиправні дії відносно позивача, що вбачається зі змісту постанов державного виконавця, актів державного виконавця, звернень позивача до поліції

Бездіяльність працівників поліції, яка виразилася у відсутності належного реагування на порушені права позивача, не може слугувати підставою та обґрунтуванням судом першої інстанції рішення відсутності застосування до відповідачів заходів громадського впливу, як доказу тривалої антигромадської поведінки.

Звертають увагу на те, що відсутні гарантії, що після набрання рішенням законної сили відповідачі знову не виженуть позивача з квартири.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 01 грудня 2011 року ОСОБА_1 було визнано недієздатним (т. 1 а.с. 4).

Рішенням цього ж суду від 17 грудня 2014 року було вселено ОСОБА_8 та ОСОБА_1 в житлове приміщення: квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.а. 5-6).

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 21 листопада 2017 року ОСОБА_1 визнано обмежено дієздатним (т. 1 а.с. 7).

Також встановлено, що спірне житлове приміщення - квартира АДРЕСА_1 не є приватизованим житлом, належить до державного і громадського житлового фонду, загальною площею 41,1 кв.м., складається із трьох окремих жилих кімнат.

У квартирі є зареєстрованими наступні особи: позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (сестра позивача) та її діти - неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повнолітні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (т. 1 а.с. 9).

Фактично станом на час розгляду справи у квартирі постійно проживає відповідач ОСОБА_2 та її неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у квартирі не проживають тимчасово.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено підстав позову, не надано доказів визнання відповідачів такими, що втратили право на проживання у житловому приміщенні, а також застосування до відповідачів та неповнолітнього ОСОБА_3 заходів громадського попередження щодо сумісного їх проживання з позивачем у спірній квартирі.

Апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції обґрунтованим та таким, що ґрунтується на законі, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовуються нормами Житлового кодексу України.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 116 ЖК України передбачено, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Судом встановлено з пояснень позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_6 , пояснень представників відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 , третіх осіб, свідчення свідка ОСОБА_10 , а також з матеріалів ВП № 51580035, відкритого в Автозаводському ВДВС міста Кременчук ГТУЮ у Полтавській області на підставі виконавчого листа за № 524/6466/14-ц, виданого Автозаводським районним судом м. Кременчука ще 19 лютого 2015 року на виконання рішення цього суду від 17 грудня 2014 року про вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 , що позивача ОСОБА_1 було вселено 05 лютого 2019 року (т. 2 а.с. 2-203).

Окрім цього, з наданих копій матеріалів виконавчого провадження та матеріалів перевірки звернень позивача проведених Кременчуцьким ВП ГУ НП в Полтавській області за період часу після ухвалення рішення суду 17 грудня 2014 року вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово скаржився щодо невиконання цього рішення суду, наявності перешкод у вселенні, незважаючи на неодноразові факти вселення позивача до спірного житла, що не заперечувалося і самим позивачем та його представником.

З акту державного виконавця від 05 лютого 2019 року вбачається, що відбулося вселення ОСОБА_1 до спірної квартири. ОСОБА_2 добровільно надала комплект ключів позивачу та не чинила перешкод у його вселенні. ОСОБА_1 претензій до ОСОБА_2 не мав (т. 2 а.с. 202).

Постановою державного виконавця Автозаводського ВДВС міста Кременчук ГТУЮ у Полтавській області Савченко Ю.О. від 06 лютого 2019 року закінчено виконавче провадження внаслідок його фактичного виконання (т. 2 а. с. 203).

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що станом на день розгляду справи фактично вселений до спірної квартири, про що ні він, ні його представник не заперечували під час розгляду справи, але проживає періодично у квартирі.

Даний факт підтверджується і показами свідка ОСОБА_10 , яка підтвердила ту обставину, що позивач при вселенні вказав про наявність у нього ключів від вхідних дверей квартири.

Суд вірно вказав на те, що позивач та його представник не надали суду належні і допустимі докази на підтвердження позову, зокрема щодо наявності підстав для позбавлення відповідачів та неповнолітньої дитини права користування спірним житлом і виселення з нього.

З пояснень учасників справи та матеріалів справи, не було встановлено, що відповідачі та неповнолітній ОСОБА_3 систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття, що робить неможливим для позивача проживання з ними в одній квартирі, застосування у зв`язку з таким заходів запобігання і громадського впливу, які виявились би безрезультатними.

Також суд вірно вказав на відсутність фактів застосування до відповідачів та неповнолітнього ОСОБА_3 заходів громадського попередження щодо сумісного проживання ними з позивачем у спірній квартирі.

При цьому, суд врахував і роз`яснення даних у п.17 Постанови Пленуму ВСУ за № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (з наступними змінами), зокрема щодо того, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.

Суд вірно дійшов висновку про те, що факти наявності скарг ОСОБА_1 до поліції не впливають на вирішення спору про позбавлення відповідачів та неповнолітнього ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням, оскільки за вказаними заявами і повідомленнями та в ході проведених перевірок неправомірних дій щодо співмешканців не виявлено, адміністративні протоколи відносно відповідача не складалися, відповідні рішення за наслідками їх розгляду не приймалися.

Висновок місцевого суду про відмову в задоволенні позовних вимог ґрунтується на принципі верховенства права. Рішення суду є законним та обґрунтованим.

Суд першої інстанції дав належну оцінку вказаним обставинам справи. Підстав для переоцінки доказів у справі апеляційним судом не встановлено.

мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу:

Доводи апеляційної скарги не спростували висновків місцевого суду, виходячи з вищевикладених підстав.

У відповідності з вимогами ст.ст. 12, 81 Цивільно процесуального Кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд вірно вказав, що право вимагати у судовому порядку виселення членів сім`ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК Української РСР, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Позивачем не надано жодних доказів того, що в діях відповідачів систематично має місце порушення правил співжиття у житловому приміщенні, що відносно них застосовувалися заходи попередження чи впливу внаслідок цього.

Надані представником позивача копії звернень до відділу поліції та матеріали перевірок до суду апеляційної інстанції також не містять фактів, які б підтверджували вчинення відповідачами протиправної поведінки та застосування до них заходів громадського впливу.

Норми чинного національного законодавства та судова практика чітко визначають як порядок визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, як і право кожної особи на житло.

Доказів наявності у ОСОБА_2 , неповнолітнього ОСОБА_3 іншого житла позивачем також не було надано.

чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду;

Судом не встановлено систематичного порушенням відповідачами прав та законних інтересів позивача, правил співжиття , які роблять неможливим для позивача проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку . Також суд не встановив що до відповідачів застосовувалися заходи запобігання і громадського впливу.

висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростували.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 15 липня 2019 року

Підстави для зміни та розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції не встановлено.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції скарги компенсації не підлягають.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 15 липня 2019 року,-залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 вересня 2019 року.

Головуючий суддя : П.С. Абрамов

Судді: Л.І. Пилипчук

О.В. Чумак