Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 347/1273/16

провадження № 61-22987св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2016 року у складі судді Турянського І. Є. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2017 року у складі колегії суддів: Пнівчук О. В., Василишин Л. В., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання.

В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що 19 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Ромовською О. В., за реєстраційним № 1180. Відповідно до умов вказаного договору позивач зобов`язувалася передати у власність ОСОБА_2 належний їй на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 , вартістю 32 883,00 грн. ОСОБА_2 зобов`язувалася довічно повністю утримувати позивача та її чоловіка ОСОБА_3 , забезпечувати їх харчами, одягом, доглядом, необхідною допомогою і зберігати в їхньому безоплатному довічному користуванні житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами. ОСОБА_1 взяті на себе договірні зобов`язання виконала повністю, передала у власність відповідачу обумовлені договором будинок та земельну ділянку. Однак, ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання не виконує, перестала забезпечувати їх з чоловіком харчами, одягом, доглядом, необхідною допомогою. Таким чином, просила позов задовольнити, розірвати договір довічного утримання та визнати право власності на будинок за позивачем.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2016 року позов задоволено частково; договір довічного утримання (догляду) укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Ромовською О. В. 19 грудня 2012 року за реєстраційним № 1180 розірвано; визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 2 072 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_1 ; в решті вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач довів належними та допустимими доказами правомірність своїх вимог, оскільки відповідач з кінця червня 2016 року не доглядає позивача.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено; рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ),

ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та принцип змагальності сторін, оскільки не допитав свідків зі сторони відповідача. Вказує на те, що показання свідків зі сторони позивача не можуть братися до уваги, оскільки свідки є заінтересованими особами. Суди не звернули уваги на те, що протягом чотирьох років відповідач належним чином виконувала умови договору довічного утримання до виникнення конфлікту між сторонами у червні 2018 року. Вказує на те, що позивач чинить перешкоди у виконанні обов`язків відповідача за договором довічного утримання.

Заперечення (відзив) на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою ВССУ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі; матеріали справи витребувано з районного суду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 травня 2018 року справу № 347/1273/2016 та матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року справу № 347/1273/2016 призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що 19 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу за реєстром № 1180. Згідно укладеного договору ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 належний їй на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 2 072 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 зобов`язалася забезпечувати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 утриманням довічно, а у разі втрати здоров`я також довічним доглядом.

Згідно із пунктами 4, 5 договору довічного утримання ОСОБА_2 зобов`язалася довічно повністю утримувати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , забезпечуючи їх харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою і зберегти в їх безоплатному довічному користуванні житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами. Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду та необхідної допомоги) визначена сторонами в розмірі 1 000,00 грн щомісячно. Вартість такого матеріального забезпечення не може бути нижчою мінімального прожиткового мінімуму.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), якими можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Положення частини першої статті 755 ЦК України не містить визначення неналежного виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання, а тому вирішуючи зазначене питання, суд має ураховувати конкретні обставини справи, а також умови договору довічного утримання та положення статті 651 ЦК України, якою визначені загальні підстави для зміни або розірвання договору.

Задовольняючи позовні вимоги про розірвання договору довічного утримання, суди дійшли висновку, що ОСОБА_2 з червня 2016 року не виконує взяті на себе зобов`язання по договору щодо довічного утримання відповідача, не забезпечує харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, оскільки між сторонами склалися неприязні відносини.

Статтею 755 ЦК України передбачені виключні умови, які є підставою для розірвання договору довічного утримання.

Отже, суди попередніх інстанцій, оцінивши всі докази в їх сукупності, врахувавши усі обставини справи, взаємовідносини сторін договору, дійшли обгрунтованих висновків про часткове задоволення позову, оскільки матеріалами справи установлено, що відповідач з кінця червня 2016 року припинила здійснювати догляд за позивачем. Між сторонами стався конфлікт, внаслідок чого між ними склалися неприязні стосунки, що унеможливлює подальше виконання сторонами умов договору довічного утримання. Крім того, відповідачем не надано доказів матеріального та побутового забезпечення позивача в межах, передбачених договором довічного утримання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 22 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

Судді: В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук