КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 376/761/18 Головуючий у І інстанції Клочко В.М.
Провадження №22-ц/824/3726/2019 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 березня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Журби С.О.,Приходька К.П.

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 06 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

УСТАНОВИВ:

у квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з серпня 1999 року по 03.11.2000 року та з 18.08.2006 року по 15.04.2016 року вона з відповідачем ОСОБА_2 проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

З 03.11.2000 року по 17.08.2006 року вона з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі.

В період спільного сумісного проживання вони набули майно, а саме: житлову квартиру за АДРЕСА_2, автомобіль марки HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску, р.н.з. НОМЕР_2 , а також 3/10 частин житлового будинку з відповідною частиною побутових будівель та споруд по АДРЕСА_3.

Позивач вважає, що вищезазначене майно є об'єктом спільною сумісною власністю подружжя та просила здійснити його поділ в рівних частинах, вказавши при цьому, що відповідач самовільно відчужив автомобіль марки HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску р.н.з. НОМЕР_2, у зв'язку з чим просила стягнути Ѕ частину його вартості у розмірі 11057, 94 грн. та судові витрати.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 06 листопада 2018 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину житлової квартири АДРЕСА_1, загальною площею 50,8 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 Ѕ частину вартості автомобіля марки HYUNDAI TUCSON 2.0, 2007 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 у розмірі 110507,94 гривень.

Визнано 3/10 частин житлового будинку за № 30 з відповідною частиною побутових будівель і споруд по вул. Шевченка в м. Сквира Київської області спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/20 частин житлового будинку за № 30, з відповідною частиною побутових будівель та споруд по вул. Шевченка в м. Сквира Київської області.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 3 651,59 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у вигляді оплати судової експертизи у розмірі 2 500 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення по справі, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати в частині позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 Ѕ частини вартості автомобіля марки HYUNDAI TUCSON 2.0, 2007 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 у розмірі 110507,94 гривень та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що автомобіль марки HYUNDAI TUCSON 2.0, 2007 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, який було ним відчужено, не є тим автомобілем, який було визнано спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відповідно до рішення Сквирського районного суду Київської області від 06.10.2016 року з урахуванням внесених в подальшому виправлень.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції помилково взяв до уваги експертні висновки щодо вартості транспортного засобу, оскільки жоден з цих висновків, досліджених в судовому засіданні, не стосувався вартості автомобіля, який належав відповідачу на праві власності.

11 лютого 2019 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, в якому останній просив апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання по розгляду апеляційної скарги позивач та відповідач не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причин своєї неявки суду не повідомляли. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК Україниапеляційний суд визнав можливим розглядати справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.367 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки доводи апеляційної скарги стосуються лише рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про стягнення на користь позивача з відповідача компенсації вартості Ѕ частини автомобіля, колегія суддів перевіряє обґрунтованість судового рішення лише у цій частині.

Задовольняючи позов ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль набуто сторонами за час спільного сумісного проживання, після розірвання відносин відповідач одноособово здійснив відчуження автомобіля і тому обґрунтованими є доводи позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача вартості Ѕ частки проданого транспортного засобу.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими та відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що з серпня 1999 року по 03 листопада 2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет, одержували внаслідок спільної праці спільні доходи на які придбали квартиру АДРЕСА_2.

З 03 листопада 2000 року по 17 серпня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу по 15 квітня 2016 року.

За час спільного сумісного проживання сторони придбали автомобіль марки HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску р.н.з. НОМЕР_2.

Вказані обставини встановлені рішенням Сквирського районного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року та визнаються сторонами.

11.10.2016 року ОСОБА_2 одноособово відчужив автомобіль марки HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску р.н.з. НОМЕР_2.

Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 117 від 14 серпня 2018 року ймовірна вартість автомобіля HYUNDAI TUCSON, реєстраційний номер НОМЕР_2 на дату оцінки складала 266 340 грн. (а.с. 93-98).

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач має право на Ѕ частину вартості спірного автомобіля, оскільки даний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін та був відчужений відповідачем без згоди позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що автомобіля марки HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску р.н.з. НОМЕР_2 у власності відповідача ніколи не було спростовуються відповіддю Територіального сервісного центру №3242 від 03 березня 2018 року.

Посилання відповідача на те, що саме автомобіль з державним номерним знаком НОМЕР_2 було визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а не автомобіль з державним номерним знаком НОМЕР_2 є необґрунтованими, оскільки при ухваленні рішення Сквирського районного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року було допущено описку, яку виправлено ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 04 лютого 2019 року.

Доводи апеляційної скарги про те, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, стягнувши з ОСОБА_2 Ѕ частину вартості відчуженого автомобіля у розмірі 110 507,94 грн. є безпідставними та надуманими.

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 06 липня 2018 року призначено у даній справі товарознавчу експертизу для встановлення ринкової вартості автомобіля марки HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску р.н.з. НОМЕР_2 станом на 11.10.2016 року.

Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 117 від 14 серпня 2018 року ймовірна вартість автомобіля HYUNDAI TUCSON, реєстраційний номер НОМЕР_2 на дату оцінки складала 266 340 грн.

Тобто, Ѕ частина вартості спірного автомобіля становить 133 170 грн., а позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь суму в розмірі 110507,94 грн., яку й стягнуто оскаржуваним рішенням.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести тіобставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, то вони не містять жодних доказів щодо спростування висновків суду про законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції судового рішення, саме тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних та обґрунтованих висновків щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 06 листопада 2018 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 13 березня 2019 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.О. Журба

К.П.Приходько