Житомирський апеляційний суд
Справа №278/1232/18 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 54 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.

за участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/1232/18 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 06 серпня 2018 року, яке ухвалене суддею Дубовік О.М. в м. Житомир

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року позивачка звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень, просила визнати незаконним та скасувати наказ №13/1-у від 29.01.2018 р. про її звільнення з посади регіонального менеджера з підбору персоналу ТОВ «АВТО ПРОСТО»; поновити її на посаді з 19.01.2018 р.; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.01.2018 р. по день прийняття судом рішення та 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 12.05.2015 р., наказом від 29.01.2018 р. була звільнена із займаної посади з 19.01.2018 р. за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважаючи такий наказ незаконним, просить його скасувати та поновити на посаді.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 06 серпня 2018 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ №13/1-у від 29.01.2018 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади регіонального менеджера з підбору персоналу ТОВ «АВТО ПРОСТО»; поновлено ОСОБА_1 на посаді регіонального менеджера з підбору персоналу в ТОВ «АВТО ПРОСТО» з 19.01.2018 р.; стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.01.2018 р. по 06.08.2018 р. в сумі 40 630,17 грн.; 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 4000 грн. витрат на правничу допомогу. Вирішено питання про судові витрати.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 21.11.2018 р. апеляційну скаргу ТОВ «АВТО ПРОСТО» залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Постановою Верховного Суду від 15.05.2019 р. касаційну скаргу ТОВ «АВТО ПРОСТО» задоволено частково, постава Житомирського апеляційного суду від 21.11.2018 р. скасована, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ТОВ «АВТО ПРОСТО» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Відповідач вважає рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування скарги відповідач зазначив, що факт відсутності позивачки на робочому місці 18.01.2018 р. та 19.01.2018 р. був належним чином зафіксований роботодавцем актами від 02.01.2018 р., 18.01.2018 р. та від 19.01.2018 р. Крім того, сама позивач підтвердила, що не була на робочому місці протягом дня 02.01.2018 р. Покази свідка апелянт вважає неналежними доказами та такими, що не можуть бути прийняті до уваги, оскільки остання не підтвердила жодним чином присутність 18 та 19 січня 2018 року на робочому місці позивача ОСОБА_1 , зміст проведеної співбесіди не пояснила, відповідної заяви про прийняття на роботу до ТОВ «АВТО ПРОСТО» не подавала. Відповідно апелянт вважає непідтвердженим факт нанесення моральної шкоди, розміри такої шкоди, оскільки не встановлений причинний зв`язок між діями апелянта та моральними стражданнями позивачки.

Позивач не скористалась правом подати відзив на скаргу.

В судовому засіданні позивач та її представник просили апеляційну залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник відповідача просив скаргу задовільнити в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом під час розгляду справи встановлено, що згідно наказу начальника відділу управління персоналом ТОВ «АВТО ПРОСТО» №66-п від 12.05.2015 р. позивач з 12 травня 2015 року прийнята на роботу на посаду продавця-консультанта (а.с.39 т.1).

Наказом голови правління ТОВ «АВТО ПРОСТО» № 60-ос від 30.09.2016 р. ОСОБА_1 переведено на посаду регіонального менеджера з підбору персоналу з 01 жовтня 2016 року (а.с.41 т.1).

02 січня 2018 року працівниками ТОВ «АВТО ПРОСТО» о 17-00 год. складено акт про відсутність позивача 02 січня 2018 року на роботі в салоні «АвтоТак» №304 у м. Житомирі без поважних причин (а.с.42 т.1).

18 січня 2018 року працівниками ТОВ «АВТО ПРОСТО» о 15-30 год. складено акт про відсутність ОСОБА_1 18 січня 2018 року з 10-00 год. до 15-30 год. на роботі в салоні «АвтоТак» №304 у м. Житомирі без поважних причин (а.с.46 т.1).

19 січня 2018 року працівниками ТОВ «АВТО ПРОСТО» о 14-00 год. складено акт про відсутність позивача 19 січня 2018 року з 10-00 год. до 14-00 год. на роботі в салоні «АвтоТак» №304 у м. Житомирі без поважних причин (а.с.47 т.1).

26 січня 2018 року керівником відділу управління персоналом ТОВ «АВТО ПРОСТО» надіслано лист позивачу з проханням надати письмові пояснення стосовно її відсутності на робочому місці у м. Житомирі в салоні «АвтоТак» № НОМЕР_1 з 18 січня 2018 року, який вона отримала 31.01.2018 р. (а.с.49 т.1).

29 січня 2018 року відповідач, до надходження пояснень позивачки, виніс наказ №13/1-у про звільнення ОСОБА_1 з 19 січня 2018 року з посади регіонального менеджера з підбору персоналу за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України (а.с.50 т.1).

05 лютого 2018 року позивач повідомила роботодавця, що з 03.01.2018 до 17.01.2018 р. включно знаходилась на лікарняному, 18 та 19 січня 2018 року перебувала на робочому місці у м. Житомирі в автосалоні № 326 «Житомир Авто». В період з 22 січня до 29 січня 2018 року перебувала у відпустці, яка погоджена ОСОБА_2 А.П. (а.с.11 т.1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що звільнення проведено з порушенням вимог закону, відповідно права позивача підлягають захисту, а вимоги позову задоволенню.

Такий висновок є вірним виходячи з наступного.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно зі ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

За змістом пункту 3 статті 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами.

Частиною 1 ст. 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано стягнення у вигляді догани або звільнення. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення (ч.1 ст. 149 КЗпП України).

Така процедура є однією з гарантій від безпідставного притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до частини першої ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною другою ст. 235 КЗпП встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМ України від 08 лютого 1995 року № 100. Зокрема, згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до відповіді ПРАТ «Житомир-Авто» на адвокатський запит вбачається, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» орендує у товариства частину нежитлового приміщення (салону) за адресою: с. Довжик, вул. АДРЕСА_1 , 1а для облаштування робочого місця свого працівника згідно договору оренди (а.с. 106 т.1).

Згідно наказу ТОВ «АВТО ПРОСТО» №1-вв від 08.01.2013 р. салону продажу Авто Просто, розташованому по вул. Богунській, 1а с. Довжик, присвоєно реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 146 т.1).

В наданих після звільнення поясненнях позивач повідомила роботодавця, що 18 та 19 січня 2018 року перебувала на робочому місці в автосалоні «Житомир Авто» №326, що знаходиться в м. Житомирі.

В наказах роботодавця про прийняття позивача на роботу від 12.05.2015 р. та про її переведення від 30.09.2016 р. відсутня інформація щодо визначення робочого місця. Разом з тим, на час прийняття позивача на роботу, відповідач мав два договори оренди нежитлового приміщення, перший який був укладений з ПАТ "Житомир-Авто" від 01.01.2013 р. щодо оренди приміщення в АДРЕСА_1 , а також другий, укладений з ПрАТ «Жиомирський меблевий комбінат» від 24.09.2015 р. щодо оренди приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, ТОВ «АВТО ПРОСТО» не визначило відповідно до статті 29 КЗпП України робоче місце ОСОБА_1 , тому сам факт порушення трудової дисципліни відсутній, оскільки не може бути поставлено в провину працівнику відсутність на робочому місці, місцезнаходження якого не було повідомлено.

Посилання в апеляційній скарзі, що позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності за прогули, вчинені 18 та 19 січня 2018 року, факт здійснення яких зафіксований належним чином актами, колегія суддів відхиляє, оскільки не можна вважати прогулом без поважних причин з огляду на те, що роботодавцем не вжито належних та необхідних заходів для виконання нею посадових обов`язків, зокрема, не визначено робоче місце, відповідно не забезпечено умовами праці.

Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що наказ про звільнення позивача з 19 січня 2018 року, був винесений відповідачем 29 січня 2018 року, коли ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АДД № 119105 виданим 09.02.2018р. КП «Центральна міська лікарня № 2 м.Житомира» (а.с.19).

Суд першої інстанції обґрунтовано стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 січня 2018 року по день ухвалення рішення 06 серпня 2018 року в сумі 40630,17 грн. Відповідно суд, враховуючи положення ст. 237-1 КЗпП України правильно визначився з розміром моральної шкоди, тому підстав для скасування рішення в цій частині немає.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність прийнятого рішення.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і на законність оскаржуваного рішення не впливають, а зводяться лише до переоцінки доказів.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 06 серпня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2019 року.

Головуючий: Судді: