Справа № 454/2019/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/811/92/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.,

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 08 листопада 2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

в червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 4000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на момент подання позову становить 87 028 грн.

В обгрунтування позову покликався на те, що 08.07.2013 року, між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики на суму 4000 доларів США зі строком повернення до 12.04.2014 року, про що була складена розписка. Відповідач у визначений строк грошових коштів не повернув, а в січні 2015 року під час телефонної розмови пообіцяв повернути позику відразу після того, як повернеться із заробітків. Повернувшись із заробітків з Росії у 2015 році, відповідач позичених коштів не повернув. З наведених підстав просив позов задовольнити.

Рішенням Сокалького районного суду Львівської області від 08 листопада 2018 рокупозов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 4000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 08.11.2018 року становить 111 588,00 грн. боргу. Вирішено питання судових витрат.

Ухвала про забезпечення позову від 08.09.2015 року, якою накладено арешт на грошові кошти, а у випадку відсутності таких коштів на банківських рахунках - на нерухоме та рухоме майно, зокрема: автомобіль, марки «Хонда CR V», р.н.з. НОМЕР_1 , на суму, співмірну із заявленими позивачем вимогами, а саме - 87028 (вісімдесят сім тисяч двадцять вісім) грн., належні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний № НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 - продовжує діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , вапеляційній скарзі покликається на те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги той факт, що в момент написання розписки позивач жодних коштів відповідачу не передавав, а відтак розписку від 08 липня 2013 року не можна вважати договором позики, оскільки, фактично ОСОБА_3 не передав, а ОСОБА_1 не отримав у власність будь-яких грошових коштів. Крім цього, із наведеного в розписці формулювання неможливо прийти до висновку, що мова йде саме про договір позики, оскільки позивачем не надано, а судом не досліджено жодних інших доказів на підтвердження того, що між сторонами укладався саме договір позики, який би передбачав строкове користування грошовими коштами з обов`язком повернути такі кошти. Більше того, розписка сформульована таким чином, що не виключає того, що кошти, могли бути повернуті позивачем відповідачу у зв`язку із компенсацією матеріальних збитків, завданих йому відповідачем у зв`язку із неналежним виконанням трудового договору. Апелянт зазначає, що 03.10.2017 року в даній справі судом першої інстанції призначено почеркознавчу експертизу за результатами якої 10.09.2018 року складено висновок №3840. Проте, він з даним висновком експертизи не згідний, оскільки переконаний, що така розписка не могла бути написана 08.07.2013 року. Крім цього, така розписка могла бути складена значно раніше зазначеної дати з подальшим внесенням до тексту розписки змін, щодо дати повернення коштів та дати написання самої розписки. Просить суд апеляційної інстанції взяти до уваги, що позивачем, окрім розписки не надано суду інших доказів на підтвердження факту отримання ОСОБА_1 коштів в сумі 4000 доларів США, а надана розписка за змістом не підтверджує наявності боргових зобов`язань. Дана розписка не відповідає вимогам щодо укладення договору позики, оскільки, як в момент підписання розписки, так і раніше грошові кошти не були передані, тобто, не зазначено факту передачі грошової суми позичальником, в розписці відсутні відомості про свідків та не вказано паспортних даних позикодавця ОСОБА_3 . Враховуючи наведене просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 щодо її задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконав умов договору позики, укладення якого підтверджується розпискою від 08.07.2013 року та у визначений у ній строк кошти позивачу не повернув, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України доказів протилежного суду не надав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Водночас, за змістом частин 1, 2 ст. 207 і ч.2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладенні договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Відповідно до ч.1 , 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.

За своє суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Частина 1 ст. 1049 ЦК України передбачає, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №6-1967 цс15.

Як вбачається зі змісту розписки від 08 липня 2013 року, ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_3 4 000 доларів США на термін до 12 квітня 2014 року.

Судом першої інстанції безспірно встановлено, що розписка від 08 липня 2013 року, написана ОСОБА_1 власноручно та ним підписана, містить інформацію про позику у ОСОБА_3 4000 доларів США із зобов`язанням їх повернення до 12 квітня 2014 року.

Доводи апелянта про те, що у розписці не зазначено про отримання коштів у позику, а зазначено, що ОСОБА_1 «взяв» у ОСОБА_3 4000.00 дол. США, не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 боргових зобов`язань, наявність між ними правовідносин за договором позики, оскільки, «взявши» кошти ОСОБА_1 зобов`язався їх повернути в термін до 12 квітня 2014 року.

І оскільки розпискою від 08 липня 2013 року підтверджується наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 правовідносин за договором позики, останній вправі вимагати від боржника, яким є відповідач, виконання боргового зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Відповідачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження повернення ОСОБА_3 частково чи повністю коштів за розпискою від 08.07.2013 року, а наявність у ОСОБА_3 оригіналу розписки свідчить про те, що позичені відповідачем грошові кошти йому не повернуті.

За договором позики на позикодавця покладається обов`язок при прийнятті виконання зобов`язання (при поверненні позики) видати позичальникові розписку про отримання предмета позики (чи його частини), або повернути йому борговий документ, або в разі неможливості повернення (наприклад, коли він втрачений) такого документа вказати про це у виданій розписці. У свою чергу позичальник (боржник) має право затримати виконання зобов`язання, якщо борговий документ позикодавець не повертає (ч.4 ст.545 ЦК). І навпаки, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (ч.3 ст.545 ЦК).

Відповідач ОСОБА_1 заперечував факт написання вказаної розписки, у зв`язку з чим ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 03.10.2017 року було призначено судово-почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у вказаній справі.

Як вбачається з висновку експерта №3840 криміналістичної експертизи з дослідження почерку і підписів за матеріалами цивільної справи №454/2019/15-ц від 10.09.2018 року, рукописний текст яким заповнений досліджуваний документ - оригінал розписки від 08.07.2013 року, виданої та підписаної ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 , яка починається словами « Розписка Я, ОСОБА_1 » і закінчується «08.07.2013р підпис ОСОБА_1 » - виконаний самим ОСОБА_1 .

Підпис від імені ОСОБА_1 , що розташований праворуч на відстані від рукописного цифрового запису «08.07.2013р» в досліджуваному документі - оригіналі розписки від 08.07.2013р., виданої та підписаної ОСОБА_1 , яка починається словами « Я , ОСОБА_1 » і закінчується «08.07.2013р підпис ОСОБА_1 », - виконаний самим ОСОБА_1 .

За встановлених судом апеляційної інстанції обставин, доводи апеляційної скарги про відсутність доказів укладення договору позики між позивачем та відповідачем ґрунтуються на припущеннях, а тому колегія суддів не погоджується з доводами представника апелянта про відсутність між сторонами правовідносин за договором позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що як в момент написання розписки, так і раніше грошові кошти відповідачу не були передані, тобто, не зазначено факту передачі грошової суми позичальником є безпідставними, оскількиписьмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Доводи апелянта про те, що розписка не могла бути написана 08.07.2013 року, а значно раніше, є голослівними, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який установивши, що сторони 08.07.2013 року уклали договір позики в письмовій формі, оригінал якого позивач надав суду, і який є належним та допустимим доказом на підтвердження факту укладення договору позики та передачі грошей, та за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження повернення відповідачем позивачу вказаної суми позики, враховуючи наявність оригіналу розписки у позивача, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 4000 доларів США.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду прешої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 08 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 05.09.2019 року

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.