Постанова

Іменем України

26 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 761/28333/16-ц

провадження № 61-17615св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Київсоюзшляхпроект»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду м. Києва, у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Панченка М. М., Слюсар Т. А.,

від 04 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до публічного акціонерного Товариства «Київсоюзшляхопроект» (далі - ПАТ «Київсоюзшляхопроект», товариство) про стягнення середньої заробітної плати, визнання трудового контракту розірваним та визнання звільненим.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 24 січня 2013 року між ним та ПАТ «Київсоюзшляхпроект», в особі голови наглядової ради

Гудова К. В., був укладений трудовий контракт № 4, згідно умов якого позивач був прийнятий на посаду голови правління.

У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань, встановлених

пунктами 2.1, 3.1 контракту від 24 січня 2013 року, позивач на підставі

підпункту а) пункту 7.3 контракту від 24 січня 2013 року з власної ініціативи розірвав трудовий контракт, подавши відповідну заяву, однак Наглядовою радою товариства в особі її голови Гудова К. В. не видано належним чином оформлену трудову книжку, не проведено повного розрахунку, не надано рішення (протокол) наглядової ради про припинення його повноважень, як голови правління та обрання нового голови правління.

Вважав, що зазначеними діями відповідача порушено його трудові права, зокрема без трудової книжки він не може працевлаштуватися на іншу роботу, фактично його змушують до примусової праці.

Крім того стверджував, що йому не була виплачена заробітна плата із вересня 2014 року по 13 травня 2016 року в загальному розмірі

271 344, 03 грн.

Оскільки, на час звернення до суду з ним не було проведено розрахунок та не повернуто трудову книжку просив, на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 травня 2016 року

по 11 листопада 2016 року включно.

Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 15 листопада 2016 року та заяви від 16 січня 2017 року, позивач просив суд:

- визнати трудовий контракт № 4 від 24 січня 2013 року, укладений між ним та ПАТ «Київсоюзшляхпроект» розірваним з 13 травня 2016 року,

- визнати його звільненим з посади голови правління

ПАТ «Київсоюзшляхпроект» на підставі частини першої статті 39 КЗпП України з 13 травня 2016 року;

- стягнути з ПАТ «Київсоюзшляхпроект» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 271 344, 03 грн та середній заробіток у зв`язку з затримкою проведення остаточного розрахунку з працівником та затримкою видачі трудової книжки в розмірі 106 212, 96 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва, у складі судді

від 16 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано трудовий контракт № 4 від 24 січня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Київсоюзшляхопроект» розірваним з 13 травня

2016 року, а ОСОБА_1 звільненим з посади голови правління

ПАТ «Київсоюзшляхопроект» із 13 травня 2016 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Стягнуто з ПАТ «Київсоюзшляхопроект» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 265 053, 71 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач скористався своїм правом на вільний вибір праці, що закріплений статтею 43 Конституції України та статтею 39 КЗпП України, подав завчасно заяву про своє звільнення до органу управління відповідача, який уповноважений згідно статуту вирішувати питання про звільнення позивача із займаної посади та який приймав рішення про призначення позивача на займану посаду. Наглядова рада не вирішила питання про звільнення позивача з посади голови правління у зв`язку з порушенням трудового законодавства - невиплатою заробітної плати, а позивач свою заяву про звільнення не відкликав.

Оскільки відповідач не провів звільнення позивача суд не вбачав підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04 липня 2017 року апеляційну скаргу представника ПАТ «Київсоюзшляхопроект» - Салія М. В. задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року скасовано в частині визнання розірваним трудового контракту № 4

від 24 січня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та

ПАТ «Київсоюзшляхопроект», і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволені позову. В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що протоколом засідання наглядової ради ПАТ «Київсоюзшляхпроект» № 66/2017 від 10 січня

2017 прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 на підставі

пункту 1-1 частини першої статті 41 КЗпП України, а отже на час прийняття

16 січня 2017 року рішення судом першої інстанції позивача вже було звільнено із займаної посади.

Судом апеляційної інстанції вказано на правильність висновків місцевого суду щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з виплати заробітної плати і відсутність такого способу захисту права, як звернення працівника до суду із заявою про розірвання трудового договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишивши в силі рішення місцевого суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи № 761/28333/16-ц з місцевого суду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

07 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 761/28333/16-ц передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована помилковістю висновків суду апеляційної інстанції, оскільки позивач на підставі частини першої

статті 39 КЗпП України звернувся до уповноваженого органу відповідача із заявою про розірвання контракту від 24 січня 2013 року, яка у визначений законом строк та порядок розглянута не була, що свідчить про існування спору про дострокове розірвання трудового договору, який підлягає вирішенню в судовому порядку.

Наголошував на тому, що предметом спору в цій справі є, в тому числі визнання трудового договору розірваним, а його звільненим із 13 травня 2016 року на підставі частини першої статті 39 КЗпП України. Його звільнення з будь-яких інших підстав чи у будь-яку іншу дату виходить за межі предмету позову.

Учасниками справи відзив (заперечення) на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 24 січня 2013 року між

ПАТ «Київсоюзшляхпроект» та ОСОБА_1 було укладено трудовий контракт № 4, згідно умов якого ОСОБА_1 було прийнято на посаду голови правління ПАТ «Київсоюзшляхпроект» (далі - контракт від 24 січня 2013 року).

Відповідно пункту 2.1.1 контракту від 24 січня 2013 року товариство зобов`язано створювати голові правління всі умови, необхідні для продуктивної роботи.

На виконання обов`язків, передбачених цим трудовим контрактом, голові правління щомісяця виплачується заробітна плата за рахунок засобів товариства: посадовий оклад у розмірі 12 000 грн. (пункт 3.1 контракту

від 24 січня 2013 року).

Згідно пункту 1.1 додаткової угоди № 1 до контракту від 24 січня 2013 року, встановлено посадовий оклад голови правління товариства у розмірі

15 000 грн.

Цей трудовий контракт діє з моменту його підписання сторонами до 24 січня 2018 року (пункт 8.1 контракту від 24 січня 2013 року).

Відповідно до підпункту а) пункту 7.3 контракту від 24 січня 2013 року голова правління зі своєї ініціативи може розірвати цей трудовий контракт до закінчення терміну дії у випадку систематичного невиконання товариством зобов`язань по цьому трудовому контракту чи прийняття ними рішень, що обмежують чи порушують компетенцію і права голови правління.

Судами встановлено, що позивачу з вересня 2014 року не виплачувалася заробітна плата.

04 травня 2016 року ОСОБА_1 на адресу голови наглядової ради

ПАТ «Київсоюзшляхпроект» Гудова К. В. направив заяву про звільнення з посади голови правління ПАТ «Київсоюзшляхпроект» з 13 травня 2016 року у зв`язку з невиплатою заробітної плати.

Заява була отримана головою наглядової ради ПАТ «Київсоюзшляхпроект» ОСОБА_3 . 11 травня 2016 року.

02 червня 2016 року Лабутін О. М. , як член наглядової ради товариства, підготував лист голові наглядової ради Гудову К. В. в якій зазначив про необхідність негайного скликання наглядової ради та підтримання заяви ОСОБА_1

Згідно пункту 12.1 статуту ПАТ «Київсоюзшляхпроект» наглядова рада є органом, що здійснює захист прав акціонерів, і в межах компетенції, визначеної цим статутом, контролює та регулює діяльність правління.

Відповідно пункту 12.12 статуту ПАТ «Київсоюзшляхпроект» до виключної компетенції наглядової ради належать обрання та припинення повноважень голови і членів правління.

Права та обов`язки членів правління визначаються актами законодавства, цим статутом та положеннями про виконавчий орган, а також контрактом, що укладається з кожним членом правління (пункт 13.5 статуту

ПАТ «Київсоюзшляхпроект»).

У відповідності до положень пункту 12.18 статуту

ПАТ «Київсоюзшляхпроект», засідання наглядової ради проводяться в міру необхідності, але не рідше одного разу на квартал.

Відповідно пункту 13.19 статуту ПАТ «Київсоюзшляхпроект» наглядова рада товариства має право відсторонити голову правління від виконання ним своїх посадових обов`язків, та призначити тимчасового виконуючого обов`язки голови правління на період до обрання нової особи на посаду голови правління, або до поновлення повноважень голови правління, щодо якого було застосовано відсторонення. На період відсторонення від виконання обов`язків за відстороненням головою правління зберігається заробітна плата без урахування премій, надбавок, додаткових виплат, тощо.

Протоколом № 64/2016 засідання наглядової ради

ПАТ «Київсоюзшляхпроект» від 08 липня 2016 року постановлено тимчасово відсторонити (усунути) голову правління товариства ОСОБА_1 від здійснення ним повноважень голови правління з 08 липня 2016 року. Обрано тимчасово виконуючим обов`язки голови правління

ПАТ «Київсоюзшляхпроект» ОСОБА_5 з 08 липня

2016 pоку, зобов`язано ОСОБА_1 по акту прийому-передачі передати обраному тимчасово виконуючому обов`язки голови правління

ПАТ «Київсоюзшляхпроект» ОСОБА_5 справи товариства, печатки та штампи, установчі, статутні та інші документи ПАТ «Київсоюзшляхпроект».

На засіданні наглядової ради ПАТ «Київсоюзшляхпроект», яке відбулося

08 липня 2016 року не було вирішено питання звільнення ОСОБА_1

02 серпня 2016 року на адресу голови наглядової ради позивач направив лист з нагадуванням про необхідність вирішити питання про його звільнення. Зазначена заява отримана 05 серпня 2016 року головою наглядової ради ПАТ «Київсоюзшляхпроект» ОСОБА_3 .

Згідно довідки ПАТ «Київсоюзшляхпроект» № 76 від 19 травня 2016 року, заборгованість ПАТ «Київсоюзшляхпроект» по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 за період з вересня 2014 року по квітень 2016 року становила 265 053, 71 грн.

10 січня 2017 року були проведені загальні збори акціонерів

ПАТ «Київсоюзшляхпроект», за результатами яких оформлено протокол позачергових загальних зборів № 7.

Загальними зборами товариства було прийнято рішення обрати новий склад наглядової ради товариства, погоджено звільнення позивача та надано доручення наглядовій раді провести відповідну процедуру.

Протоколом засідання наглядової ради ПАТ «Київсоюзшляхпроект» № 66/2017 від 10 січня 2017 року прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1-1 частини першої статті 41 КзПП України.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини третьої статті 10, статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У пункті першому частини 15 ЦПК України 2004 року передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Згідно з частиною першою статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine,

№ 21722/11, § 165)).

У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Відповідно до статті 39 КЗпП України строковий трудовий договір

(пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою

статті 38 цього Кодексу.

Спори про дострокове розірвання трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів.

Згідно пункту 1-1 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати.

Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11,

§ 170)).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65))

Частиною другою статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69);

«Волчі проти Франції» (Walchli v. France, заява № 35787/03, § 29).

При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79; «Ефстатіу та та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява

№ 36998/02, § 24; «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey, заява № 59601/09, § 21).

А тому, відповідно до вимог частини другої статті 5 ЦПК України, з урахуванням встановлених обставин справи та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між ОСОБА_1 та ПАТ «Київсоюзшляхпроект», колегія суддів вважає, що сам по собі обраний позивачем спосіб захисту своїх прав шляхом визнання трудового контракту № 4 від 24 січня 2013 року розірваним не суперечить вимогам закону.

За таких обставин, висновок суду апеляційної інстанції про неможливість захисту прав та інтересів працівниками шляхом звернення за вирішенням трудового спору до суду з позовом про розірвання трудового договору є помилковим, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову і є таким, що підлягає виключенню з мотивувальної частини оскарженого судового рішення.

Разом з тим, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення частини позовних вимог з огляду на те, що на час ухвалення судом першої інстанції рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання трудового контракту № 4 від 24 січня 2013 року розірваним

з 13 травня 2016 року, а ОСОБА_1 звільненим з посади голови правління ПАТ «Київсоюзшляхопроект» на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, позивача згідно рішення наглядової ради

ПАТ «Київсоюзшляхпроект» № 66/2017 від 10 січня 2017 року вже було звільнено на підставі пункту 1-1 частини першої статті 41 КЗпП України.

Відомості про визнання недійсним рішення загальних зборів акціонерів

ПАТ «Київсоюзшляхпроект», оформлене протоколом позачергових загальних зборів № 7 від 10 січня 2017 року, повністю та/або в частині погодження звільнення позивача і надання доручення наглядовій раді провести відповідну процедуру та рішення наглядової ради ПАТ «Київсоюзшляхпроект про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1-1 частини першої

статті 41 КЗпП України, оформлене протоколом засідання № 66/2017

від 10 січня 2017 року, суду не надано.

За наявності нескасованого рішення уповноваженого органу управління Товариства щодо звільнення позивача 10 січня 2017 року на підставі

пункту 1-1 частини першої статті 41 КЗпП України, визнання трудового контракту № 4 від 24 січня 2013 року розірваним з 13 травня 2016 року, а

ОСОБА_1 звільненим з інших підстав є неможливим.

При цьому, ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися до суду з позовом про зміну дати свого звільнення та/або формулювання причини такого звільнення.

Рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог

ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку не оскаржується, а тому відповідно до положень

статті 400 ЦПК України касаційним судом не переглядається.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, проте, в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду по суті вирішення позовних вимог в оскарженій частині та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, які б давали підстави для скасування оскарженого судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити касаційну скаргу, змінивши оскаржене судове рішення апеляційного суду шляхом виключення із його мотивувальної частини висновків про неможливість захисту прав та інтересів працівника при зверненні до суду із вимогами про розірвання трудового договору.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 04 липня 2017 року змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович