Провадження № 4-с/161/72/19

ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі: головуючого - судді Пушкарчук В.П

при секретарі судового засідання - Загоровської І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії (бездіяльнсть) приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги Сергія Степановича,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі-заявниця) звернулась до суду з скаргою на дії (бездіяльнсть) приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги С. С. (далі приватний виконавець). В поданій скарзі заявниця оскаржує постанову про відкриття виконавчого провадження №59484699 від 10.07.2019 року, за змістом якої приватним виконавцем розглянуто заяву АТ «Укрсоцбанк» про примусове виконання виконавчого листа №161/335/16-ц виданого 17.01.2019 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області та відкрито виконавче провадження №59484699. Вважає такі дії приватного виконавця та винесену ним постанову про відкриття виконавчого провадження №59484699 неправомірними, в силу дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та просить винести ухвалу якою постанову про відкриття виконавчого провадження №59484699 від 10.07.2019 року скасувати та зобов`язати приватного виконавця повернути виконавчий документ без виконання.

Представник ОСОБА_1 адвокат Пасенко С.А. в судове засідання не з`явився, на адресу суду подав заяву про розгляд скарги у його відсутності, заявлені вимоги підтримує та просить задовольнити.

Приватний виконавець Пирога С.С. на адресу суду подав відзив в якому заперечував проти задоволенні скарги.

Представник АТ «Укрсоцбанк» в судове засідання не зявився, пояснень не надав, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

На обґрунтування скарги заявниця зазначає, що 15 липня 2019 року на її адресу надійшла постанова приватного виконавця від 10.07.2019 року, про відкриття виконавчого провадження №59484699, про стягнення з ОСОБА_1 в користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за договором відновлюваної кредитної лінії №078-22-08/07 від 13.03.2007 року. Як слідує зі змісту оскаржуваної постанови, стягнення заборгованості з ОСОБА_1 в користь АТ «Укрсоцбанк» постановлено проводити шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 13 березня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ковальчук Л. С., зареєстрованим в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №409, - чотирикімнатну квартиру загальною площею 79,4 кв. м., житловою площею 51,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 Квартира).

Покликаючись на протиправність оскаржуваної постанови та дій приватного виконавця заявниця посилається на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», зазначаючи що його нормами на даний час передбачена заборона на примусове відчуження нерухомого майна переданого в забезпечення виконання зобов`язань за валютними кредитами. При цьому заявниця зазначає на відповідності належної їй квартири на яку звертається стягнення в межах виконавчого провадження, критеріям передбаченим Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», за дотримання яких примусове стягнення чи відчуження нерухомого майна не допускається.

У скарзі заявниця зазначила, що належна їй квартира відповідає вимогам ст. 1 Закону про мораторій, оскільки є предметом іпотеки, що наданий в забезпечення виконання грошових зобов`язань за валютним споживчим кредитом. На підтвердження такого суду надано копію договору відновлюваної кредитної лінії №078-22-08/07 від 13.09.2007 року (далі Кредитний договір), пунктом 1.2. якого передбачено, що кредит надається на поточні потреби.

Згідно зі змістом Іпотечного договору посвідченого 13 березня 2007 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Л. С. Ковальчук та зареєстрованого в реєстрі за № 409 (надалі Договір іпотеки), ОСОБА_1 як Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю квартиру у якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором відновлюваної кредитної лінії №078-22-08/07 від 13 березня 2007 року, укладеним між Іпотекодержателем і Позичальником (п. 1.1. Договору іпотеки).

Крім того, заявниця покликається на той факт, що квартира є її єдиним місцем проживання, а також єдиним місцем проживання її неповнолітньої дочки, що стверджується копією будинкової книги та копією паспорту заявниці з відміткою місця прописки, що долучені останньою до матеріалів справи.

Згідно з наданими документами ОСОБА_1 прописана та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі й на момент укладення Іпотечного договору.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна від 11.07.2019 року №173446044, Заявниця є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відомості щодо інших об`єктів нерухомого майна відсутні. Тобто іншим нерухомим майном заявниця не володіє.

В судовому засіданні встановлено, що згідно із наданих у справу документів площа квартири не перевищує межі встановленої Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а саме не перевищує 140 кв. м. та становить 79,4 кв.м.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Пунктом 2 ст. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» розяснено, що при розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), законами України: від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу», від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов"язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Відтак встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого ст. 3 цього Закону.

Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Так, як вже було встановлено судом, належна ОСОБА_1 квартира за адресою: АДРЕСА_1 , надана в іпотеку, у якості забезпечення виконання зобов`язань за валютним споживчим кредитом, має загальну площею 79,4 кв. м., житлову площу 51,3 кв.та є предметом іпотеки, яким забезпечено виконання зобовязань за кредитним договором, валютою за яким є долар США.

Доказів наявності у боржника іншого нерухомого майна матеріали справи не містять.

Згідно із ч. ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Водночас згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобовязані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

За змістом положень ст. 29 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

Виходячи із наведених вимог закону та враховуючи, що ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі разом з донькою, тому квартиру за вказаною адресою слід вважати такою, яка використовується як місце постійного проживання.

З огляду на наведені обставини на квартиру розповсюджуються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а відтак на квартиру ОСОБА_1 розповсюджується заборона на примусове стягнення (відчуження) майна наданого в забезпечення виконання зобов`язань за валютними кредитами.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», визначено, що протягом дії цього закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону про виконавче провадження, - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одночасно п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено обов`язок державного чи приватного виконавця повернути виконавчий документ стягувачу у випадку якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника.

Тобто, приватний виконавець в силу п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» не мав підстав для відкриття виконавчого провадження, а зобов`язаний був повернути виконавчий документ стягувачу АТ «Укрсоцбанк» без виконання.

Вирішуючи справу суд враховує правову позицію Верховного Суду України висловлену у постанові від 12.07.2016 року по справі №6-969цс16, у якій колегія суддів зокрема зазначає: мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

Таких же правових позицій притримується Верховний суд при розгляді справи № 756/8086/14 у постанові від 10.05.2018 р. по якій зазначив: згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Аналогічні правові позиції висловлені Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1644цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1534цс15, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1249цс15, від 20 січня 2016 року у справі № 6-482цс15.

За таких обставин, суд приходить до висновку про протиправність постанови приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги Сергія Степановича від 10.07.2019 року, про відкриття виконавчого провадження №59484699.

Крім того, задовольняючи вимоги ОСОБА_1 в частині зобов`язання приватного виконавця повернути АТ «УКРСОЦБАНК» без виконання виконавчий лист №161/335/16-ц суд враховує, що згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги С. С. підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 447-451 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на дії (бездіяльнсть) приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги Сергія Степановичазадовольнити повністю.

Визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця Пироги Сергія Степановича від 10.07.2019 року, про відкриття виконавчого провадження №59484699 на виконання виконавчого листа №161/335/16-ц виданого 17.01.2019 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області.

Зобов`язати приватного виконавця Пирогу Сергія Степановича повернути АТ «УКРСОЦБАНК» без виконання виконавчий лист №161/335/16-ц виданий 17.01.2019 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення ухвали відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на ухвалу суду. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст ухвали складено 19.09.2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області Пушкарчук В. П.