ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2019 року м. Київ

справа № 761/48626/18

провадження № 22-ц/824/8839/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Іванової І.В. (суддя-доповідач), Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва»

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2019 року у складі судді Пономаренко Н.В., повний текст складений 11.02.2019 року,

встановив:

У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про стягнення коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року, ухваленим у справі за позовом ОСОБА_1 до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про повернення безпідставно набутого майна, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року, позов задоволено та стягнуто з підприємства на користь ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 38 407,42 грн. з підстав, передбачених положеннями ст. 1212 ЦК України.

На виконання виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва на підставі вищенаведеного рішення, 23 жовтня 2017 року Шевченківським РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у м. Києві було відкрито виконавче провадження №54946625.

Вказане рішення суду було виконано відповідачем у повному обсязі лише 23 лютого 2018 року, а саме після надходження стягнутої суми на особистий рахунок позивача в Ощадбанку.

За вказаних обставин, а також враховуючи те, що рішенням суду від 24 січня 2017 року було встановлено факт безпідставності володіння відповідачем коштами позивача, починаючи з січня 2011 року, останній, посилаючись на положення ст.ст. 625, 1214 ЦК України, вважає, що має право на відшкодування відповідачем інфляційних втрат в розмірі 37 110, 07 та суми 3% річних за період з січня 2011 року по 23 лютого 2018 року в розмірі 6 656, 85 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» на користь ОСОБА_1 43 766, 92 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати вказане судове рішення через порушення норм матеріального і процесуального права та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги підприємство вказує на те, що позивачем не доведено факт отримання будь-якого доходу відповідачем від безпідставно набутого. Крім того посилається на те, що боржником відповідач у даній справі став лише з моменту набрання законної сили рішення у справі № 761/32597/16, тобто з 10 лютого 2017 року. Відповідач також зазначає, що ОСОБА_1 не підтвердив наявності у підприємства обов`язку сплачувати позивачу проценти за користування чужими грошовими коштами відповідно до статті 536 ЦК України. До того ж, в даному випадку розмір таких процентів не передбачено ні законом, ні договором між сторонами. Також відповідач вказує на те, що при постановленні оскаржуваного рішення не враховано те, що строк позовної давності для стягнення коштів за період з 2011 по 2016 роки сплив.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 зазначає про те, що відповідач умисно не брав участі у судовому розгляді справи, не подавав відзиву й доказів у відведені для цього процесуальні строки. На думку позивача, порушень норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування або зміни рішення, яке вже набрало законної сили, апелянт у скарзі не навів і не довів. Суд в ході заочного розгляду справи, на законних підставах здійснюючи його за наявними у справі матеріалами, повно з`ясував усі обставини, що мають значення для справи, приєднавши до матеріалів справи рішення попередніх судів, які були використані в ході встановлення фактів, вичерпно і повно перевірив доведеність обставин, що мають значення для справи та визнав їх встановленими, зробив відповідні висновки, викладені у рішенні суду, що відповідають обставинам справи, не порушуючи норм процесуального права і правильно застосувавши норми матеріального права, виходив з наявних у справі матеріалів. А тому, як вважає позивач, підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України не існує.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмово провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Переглядаючи справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року, позов задоволено та стягнуто з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» на користь ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 38 407, 42 грн.

Рішення суду виконано відповідачем 23 лютого 2018 року, що підтверджується платіжним дорученням № 3738 від 20 лютого 2018 року (а.с. 34) та чеком ПАТ «Ощадбанк» № 258 від 23 лютого 2018 року (а.с. 21).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався ст. 536, 625, 1214 ЦК України та виходив із його обґрунтованості та доведеності. Крім того, судом взято за основу розрахунки, наведені позивачем за період з січня 2011 року по 23 лютого 2018 року.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва»прострочено грошове зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду, дійшов правильного висновку про те, що то у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення процентів та інфляційних втрат.

Разом з тим, задовольняючи позов ОСОБА_1 та стягуючи грошову суму з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, суд першої інстанції невірно визначився з характером спірних правовідносин.

Так, у відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем на підставі заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року, яке набрало законної сили 12 вересня 2017 року, та яким стягнуто з відповідача на користь позивача 38 958 грн. 62 коп. Зобов`язання виконано відповідачем 23 лютого 2018 року.

Отже, на думку судової колегії, до обрахунку необхідно взяти суму 38 958 грн. 62 коп., визначену заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2017 року для стягнення з відповідача на користь позивача, та період з 13 вересня 2017 року по 22 лютого 2018 року, протягом якого це рішення не виконувалося.

При чому доводи позивача про те, що стягнення з відповідача має проводитись з січня 2011 року, суперечать матеріалам справи, оскільки відповідач має грошове зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду, якенабрало законної сили 12 вересня 2017 року, тому датою початку розрахунку в даному випадку є 13 вересня 2017 року.

Таким чином, з урахуванням наведених даних інфляційне збільшення склало 3 011 грн. 45 коп., а 3% річних - 521 грн. 93 коп., які мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права (п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції щодо визначення розміру 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача не відповідають обставинам справи, тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду - скасуванню на підставі ст. 376 ЦПК України, із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 сплатив судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 704 грн. 80 коп. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з відповідача судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме у розмірі 56 грн. 38 коп. (8,07 %). На користь відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подачу апеляційної скарги, пропорційно до задоволеної частини апеляційної скарги (91,93%), а саме у розмірі 971 грн. 88 коп. (1057,2*91,93)/100.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПУ України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, з позивача необхідно стягнути на користь відповідача різницю у сумах судових витрат, що підлягають стягненню зі сторін, у розмірі 915 грн. 01 коп. (971,88 - 56,87).

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах,-

постановив :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішенням.

Позовну заяву ОСОБА_1 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» на користьОСОБА_1 інфляційні збитки в розмірі 3 011 (три тисячі одинадцять) грн. 45 коп. та 3% річних в розмірі 521 (п`ятсот двадцять одна) грн. 93 коп., а всього 3 533 (три тисячі п`ятсот тридцять) грн. 38 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» судові витрати у розмірі 915 (дев`ятсот п`ятнадцять) грн. 01 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: