Справа № 464/1713/18 Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/811/2112/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.,

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Сихівського районного суду м.Львова від 07 червня 2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

в березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та штрафних санкцій.

В обгрунтування позовних вимог покликалася на те, що 19 серпня 2016 року уклала із ОСОБА_3 договір позики грошових коштів, відповідно до якого остання отримала у неї грошові кошти у сумі 503 400 грн., яка на дату укладення договору була еквівалентною згідно з курсом Національного Банку України 20000 дол. США, та мала повернути такі до 01 березня 2017 року. Оскільки ОСОБА_3 взяті на себе зобов`язання не виконала, позичені кошти не повернула, просила стягнути з відповідачки на її користь кошти за договором позики, а саме 503 400 грн. основного боргу; 68 965,80 грн. - інфляційних; 15 929,50 грн. - 3% річних від простроченої суми, що разом становить 588 295 грн. 30 коп.

Оскаржуваним заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 07 червня 2018 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти за договором позики від 19.08.2016, а саме 503 400 грн. 00 коп. - борг за договором позики; 68 965 грн. 80 коп. - інфляційні втрати; 15 929 грн. 50 коп. - три проценти річних від простроченої суми позики, а всього 588 295 грн. 30 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений позивачем судовий збір в розмірі 6 235 грн. 35 коп.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3 , вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що в період з 04 червня по 20 червня 2018 року перебувала на лікарняному та не могла брати участь в судовому засіданні 07 червня 2018 року, а відтак була позбавлена можливості подати відзив на позов, надати суду пояснення по справі тощо. Зазначає, що не була знайома та не вела жодних переговорів з позивачем, а укладений договір позики є удаваним та був укладений за наполяганням та в інтересах ОСОБА_4 , якого не було залучено до участі у справі. У 2016 році ОСОБА_5 звернувся до неї з пропозицією профінансувати приватизацію та подальший викуп приміщення за адресою АДРЕСА_1 , яке орендується ПП «Зорепад-Люкс» власником та керівником якого є ОСОБА_1 на підставі договору оренди №Г-9664-15 від 25 червня 2015 року. ОСОБА_5 запропонував внести оплату за вже надані юридичні послуги супроводу збору та підготовки документів для початку процедури приватизації. Покликається на те, що удаваність правочину позики визнає і сам ОСОБА_5 , оскільки надсилав їй СМС повідомлення відповідного змісту та електронні листи. Враховуючи зазначене просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заперечення доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не виконала умов договору позики, позичені кошти добровільно не повернула, від повернення таких у добровільному порядку ухиляється, а відтак кошти підлягають стягненню в судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 , 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру, є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 19 серпня 2016 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сліпеньким Л.Р., зареєстрований в реєстрі за №2173.

Відповідно до п.1 договору позикодавець передала у власність позичальникові грошові кошти у сумі, яка становить 503 400 грн. 00 коп. еквівалентну по курсу НБУ 20000 доларів США 00 центів, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених договором.

Згідно з п.2 договору грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору, що підтверджується підписами сторін на даному договорі.

Пунктом 3 договору передбачено, що позивальник зобов`язаний повернути позику грошові кошти у сумі, яка становить 503 400 грн. 00 коп. еквівалентну по курсу НБУ 20000 доларів США 00 центів, 01 березня 2017 року.

Відповідно до п. 4 договору повернення позики повинно бути здійснено шляхом повернення всієї грошової суми вказаної у п.3 договору в готівці та оформлення заяви про повернення грошових коштів, підписи на якій мають бути нотаріально засвідчені 01 березня 2017 року о 15 год. 00 хв. у приміщенні приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Сліпенького Л.Р. за адресою: м.Львів, вул. Сихівська,2/74. За домовленістю сторін, може бути призначене інше місце або час, оформлення заяви про повернення коштів, але в разі наявності суперечок, обов`язковим для виконання є вищевказане час і місце оформлення заяви про повернення грошових коштів.

Згідно з п.5 позика вважається повернутою в момент підписання двома сторонами заяви про повернення грошових коштів, підписи на якій мають бути нотаріально засвідчені, в сумі, яка становить 503 400 грн. 00 коп. еквівалентну по курсу НБУ 20000 доларів США 00 центів

За прострочення виконання зобов`язань за цим договором позичальник виплачує пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, а сума несплаченої позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції.

Як вбачається з заяви від 19 серпня 2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сліпеньким Л.Р. та зареєстрованої в реєстрі за №2171, ОСОБА_6 надав свою згоду дружині ОСОБА_3 на отримання в позику грошових коштів в сумі 503 400 грн. 00 коп. еквівалентну по курсу НБУ 20000 доларів США 00 центів, на умовах на власний розсуд.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з встановлених судом обставин, зокрема, що позивачем умови укладеного договору виконано та передано відповідачу кошти у сумі, яка становить 503 400 грн. 00 коп. еквівалентну по курсу НБУ 20000 доларів США 00 центів, що безспірно підтверджується п.1 договору позики грошових коштів, укладеного 19 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_3 не заперечувала отримання нею коштів за вищезгаданим договором позики грошових коштів.

Відповідачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження повернення нею ОСОБА_1 частково чи повністю коштів за договором позики від 19.08.2016 року, а відсутність заяви про повернення грошових коштів, як це передбачено п.п. 4,5 договору позики свідчить про те, що позичені ОСОБА_3 грошові кошти позивачу не повернуті.

Згідно із частиною першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 взяті на себе зобов`язання за договором позики належним чином не виконала та не повернула суму позичених коштів, а тому суд першої інстанції підставно задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідачки інфляційних та трьох відсотків річних.

З долученого позивачем до позовної заяву розрахунку вбачається, що у відповідача утворилась заборгованість на загальну суму 588 295 грн. 30 коп., з яких: 503 400 грн., що станом на 19.08.2016 еквівалентно 20000 доларів США, - сума основного боргу; 68965 грн. 80 коп. - інфляційні втрати; 15 929 грн. 50 коп. - 3% річних від простроченої суми.

Розрахунок заборгованості відповідачем не спростований.

Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, відповідачка фактично не заперечує укладення договору позики та отримання відповідних коштів, доводами її апеляційної скарги є те, що вказаний договір є удаваним та укладений на прохання ОСОБА_4 .

Разом з тим, вважаючи договір позики грошових коштів удаваним, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним, ОСОБА_3 з позовними вимогами про визнання недійсним договору позики грошових коштів, укладеного між нею та ОСОБА_1 , не зверталася, а відтак такий є дійсним.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно п.п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Оскільки ухвалою Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року сплату судового збору ОСОБА_3 відстрочено до ухвалення судового рішення відтак, з відповідача ОСОБА_3 підлягає до стягнення в дохід держави 9 353 грн. 03 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Сихівського районного суду м.Львова від 07 червня 2018 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 9 353 грн. 03 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 05.09.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.