Дата документу 05.03.2019 Справа № 310/2647/17
ЗапорізькИЙ Апеляційний суд
Є.У. № 310/2647/17 Головуючий у І-й інстанції: Черткова Н.І.
Провадження № 22-ц/807/1084/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_2, третя особа: Бердянська міська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння, скасування державної реєстрації права власності, витребування майна, встановлення факту постійного проживання та визнання права власності на домоволодіння,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2017 року ОСОБА_4звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_2, третя особа: Бердянська міська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння, скасування державної реєстрації права власності, витребування майна, встановлення факту постійного проживання та визнання права власності на домоволодіння.

В обґрунтування позову зазначала, що домоволодіння АДРЕСА_1 раніше належало на праві приватної власності ОСОБА_7, який помер у м. Бердянську ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після його смерті спадщину за законом прийняли діти: позивач та син померлого, рідний брат позивача, ОСОБА_8 Свідоцтво про праву на спадщину ними було отримано 13 лютого 1987 року, згідно якого кожен придбав право власності по 1/2 частині домоволодіння АДРЕСА_1 та здійснив реєстрацію права власності на нерухоме майно в комунальному підприємстві з технічної інвентаризації м. Бердянська. На час отримання свідоцтва про право на спадщину позивач мала прізвище «ОСОБА_4», а 29 червня 1988 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 і прізвище «ОСОБА_4» змінила на «ОСОБА_4». З причин того, що сім'я позивача проживала в маленькій однокімнатній квартирі по АДРЕСА_2 вони з братом у 2000 році прийняли рішення постійно проживати у спадковому будинку по АДРЕСА_1. Брат з народження проживав і був зареєстрований у батьківському будинку, а позивач з часу смерті батька став постійно проживати з братом по АДРЕСА_1, будучи зареєстрованою в однокімнатній квартирі за вищевказаною адресою. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 помер у м. Бердянську та на час смерті він не перебував у шлюбі, але мав повнолітніх дітей, які на той час проживали в Російській Федерації, але ні місце їх проживання, ні місце реєстрації позивачу не було відоме, як на час смерті ОСОБА_8, так і на теперішній час. Позивач вказав, що не зважаючи на те, що вона на час смерті її брата постійно проживала з ОСОБА_8 за однією адресою, але не зверталася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, оскільки, брат мав спадкоємців першої черги.

Після смерті ОСОБА_8 ніхто зі спадкоємців першої черги не звернувся з заявою про прийняття спадщини, чи відмову від неї і ніхто навіть не цікавився спадщиною померлого ОСОБА_8

ОСОБА_4 зазначила, що вона, як рідна сестра померлого, як особа, яка постійно проживала зі спадкодавцем за однією адресою на день його смерті є такою, що спадщину прийняла і претендує на спадщину по закону після смерті брата.

ОСОБА_8 заповіту не залишив. Спадковим майном ОСОБА_8 є 1/2 частка домоволодіння АДРЕСА_1. Інше спадкове майно відсутнє.

Позивач вказав, що з поважних сімейних обставин вона вимушена була на тривалий строк виїхати на тимчасове проживання і на роботу до Російської Федерації, прохавши сусідів приглянути за будинком. Приїжджаючи додому, позивачем здійснювалися ремонтні роботи та благоустрій вказаного будинку нерухомості.

На початку січня 2014 року позивачу стало відомо від сусідів, що в належний їй житловий будинок вселилася сім»я та проживає в ньому, але ні вона, ні ОСОБА_8 за своє життя нікому не продавали, не дарували і ніяким іншим способом не відчужували житловий будинок. Зі слів осіб, які вселилися в будинок, вони його придбали в січні 2014 року у продавця ОСОБА_5, жителя м. Дніпра, якого знайшли за об'явою в газеті, а договір купівлі-продажу оформляли у приватного нотаріуса м. Бердянська ОСОБА_2, але копію договору купівлі-продажу їй не показали та не надали для ознайомлення. Адресу проживання та реєстрації ОСОБА_5 не повідомили, які умови укладеної угоди.

Позивач зазначив, що ОСОБА_5 отримав у власність належний позивачу житловий будинок на підставі рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27.04.2010 року по справі № 2-782/10 та визнав за собою право власності на їх житловий будинок, який розташований у м. Бердянську.

Голова Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська на запит повідомив, що за 2010 рік цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_10, ОСОБА_8 відсутня, а надати копію рішення від 27.04.2010 р. суд не може, так як це є справа за позовом ПП «Реарді» про визнання договору недійсним в якій ОСОБА_10 і ОСОБА_8 не є стороною по справі.

15.07.2014 року позивач звернулася з заявою до керівництва Бердянського МВ УМВС України в Запорізькій області про скоєння злочинних дій ОСОБА_5 по заволодінню домоволодінням АДРЕСА_1 для подальшого визнання недійсним договору купівлі-продажу, була відкрита кримінальна справа.

В ході досудового розслідування було встановлено адресу місця проживання та реєстрації ОСОБА_5, встановлено, що договір купівлі-продажу вчинено у м. Бердянську 24 січня 2014 року, встановлено прізвище, ім'я та по батькові покупця домоволодіння ОСОБА_3, встановлено, що правовою підставою набуття ОСОБА_5 права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 стало рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2010 року, справа № 2-782/10, встановлено, що державна реєстрація права власності ОСОБА_5 внесена до Державного реєстру прав на нерухоме майно - 15.01.2014 року.

Окрім того, після нотаріального посвідчення 24.01.2014року договору купівлі-продажу домоволодіння, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, приватним нотаріусом ОСОБА_2 була здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_3 на нерухоме майно.

Позивач вказав, що всі дії, вчинені ОСОБА_5 при отриманні права власності на домоволодіння є незаконними, оскільки рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2010 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4. ОСОБА_11 не існує в Бабушкінському районному суді м. Дніпропетровська, тому надане ОСОБА_5 рішення суду є нікчемним, а укладений договір купівлі-продажу не відповідає вимогам закону та являється недійсним.

Оскільки у ОСОБА_5 були відсутні правові підстави набуття права власності на домоволодіння АДРЕСА_1, тобто, він не був власником домоволодіння, то вважається особою, яка не мала права здійснювати відчудження нерухомості.

Але ОСОБА_5, шахрайськими діями з метою незаконного отримання матеріальної вигоди, шляхом обману покупця ОСОБА_3 про те, що він є власником домоволодіння та при неуважності приватного нотаріуса ОСОБА_2 продав домоволодіння АДРЕСА_1 покупцю ОСОБА_3 за 72000 грн.

Оскільки, відсутнє рішення суду, яке стало підставою для державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на домоволодіння АДРЕСА_1, то підлягає скасуванню і запис про право власності 4271969 від 15.01.2014року.

Окрім того, ОСОБА_5 шляхом обману покупця ОСОБА_3 щодо предмету договору, уклав договір купівлі-продажу.

Згодом уточнивши позовні вимоги та посилаючись на зазначені обставини, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння, скасувати державну реєстрацію права власності, витребувати майно, встановити факт постійного проживання та визнати право власності на домоволодіння.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 листопада 2018 року позовну заяву задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 24 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_2 за реєстровим № 166.

Скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_3 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 24.01.2014 року, реєстраційний номер нерухомого майна НОМЕР_1, номер запису про реєстрацію права власності 16692928.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 426,66 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 426,66 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 426,66 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування держаної реєстрації державної реєстрації права власності ОСОБА_3та ухвалити нове яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 263 судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не повною мірою відповідає таким вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 24.01.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за № 166 ОСОБА_3 набула у власність, а ОСОБА_5 продав та передав їй у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: м. Бердянськ, вул. Леваневського, будинок 26.

В цей же день за ОСОБА_3 приватним нотаріусом ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на цей будинок, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.01.2014 року.

Відповідно до п.2 вищезазначеного договору зазначено, що вказаний житловий будинок належить продавцю - ОСОБА_5 на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2010 року, справа № 2-782/10.

Згідно копії рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2010 року, яке міститься в матеріалах справи, ОСОБА_5 звернувся до суду 27.04.2010 року з позовом до ОСОБА_12, ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права приватної власності на нерухоме майно і 27.04.2010 року, тобто , в цей же день було ухвалено рішення суду про визнання права власності за ОСОБА_5 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 і на підставі цього рішення за ним було зареєстровано право власності - 15.01.2014 року.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.05.2007 року, виданого Бердянською державною нотаріальною конторою право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належало позивачу ОСОБА_4 ( до шлюбу) ОСОБА_12 та її брату ОСОБА_8 в рівних частках по Ѕ частці кожному на праві спільної часткової власності.

Зміна прізвища позивача - ОСОБА_12 на ОСОБА_4 підтверджена відповідною довідкою Бердянського відділу РАЦС, яка міститься в матеріалах справи.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.09.2007 року право власності за цими особами на спірний будинок було зареєстровано 06.09.2007 року.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Відповідно до відповіді від 25.09.2018 року Бердянської державної нотаріальної контори та даних інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 25.09.2018 року спадкова справа після смерті ОСОБА_8 не заводилася, ніхто із заявами про прийняття спадщини після його смерті не звертався.

Позов про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку від 24.01.2014 року недійсним заявлений з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 216 , 229 ЦК України, а саме, що ОСОБА_5 шахрайським шляхом, не маючи законного права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, використавши підроблене рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2010 року продав вищезазначений будинок ОСОБА_3, яка не знала про відсутність у нього законних прав розпоряджатися чужим майном.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 є належним позивачем в даному спорі, оскільки відноситься як співвласник будинку до кола осіб, права, яких порушені укладанням договору купівлі-продажу від 27.01.2014 року.

Відхиляючи доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що про особу, яка безпосередньо порушила її права, їй достовірно стало відомо після отримання офіційних відповідей із Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2014 року та від 29.05.2014 року, що рішення суду на підставі якого було укладена угода не ухвалювалось судом, тобто, позивач звернулася до суду в межах трирічного строку, передбаченого ст. 257 ЦК України - 11.05.2017 року.

В цій частині судова колегія звертає увагу на те, що клопотання про застосування строків позовної давності у даному випадку не узгоджується з чинним законодавством.

Так, за матеріалами справи позов спрямований на повернення майна, належного позивачі та такого що вибуло з її володіння на підставі шахрайських дій третіх осіб.

Натомість право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника. Законодавчою підставою для втрати особою права власності у часі є положення Цивільного кодексу України про набувальну давність (статті 344 Цивільного кодексу України).

А тому, положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна не застосовуються. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15.

Крім того, судова колега вважає, що судом при вирішенні справи не було враховано наступні положення закону.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб'єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб'єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов'язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника.

Метою вимог позивачки було відновлення порушеного права власності.

Натомість заявивши позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу, стороною якого вона не була, позивач не зазначає яким способом вона захистила своє право власності.

Конкуренцією суб'єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов'язань) і реалізуються в судовому порядку, є сукупність вимог, в результаті яких відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу.

Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб'єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.

Тож, якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов'язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов'язальних) відносинах один з одним.

Адже визнання недійсним договору, яке було здійснене судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, призвело до того, що право власності на спірну будівлю відновлено не за позивачкою, а за сторонньою особою ОСОБА_5, який за замістом позовних вимог шахрайським способом на підставі сфальсифікованого судового рішення заволодів її майном.

Застосування реституції до правочину відчуження майна іншим особам може позбавити добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України.

У справі, рішення якої є предметом перегляду, позивач заявляє зобов'язальну по суті вимогу (про реституцію речі) на підставі визнання недійсною угоди, укладеної без його волевиявлення з третіми особами, тоді як у цих цілях позивачеві надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до роз'яснень, викладених у п. 22 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав") , якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову даній справі), пред'явлений позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" судам роз'яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.

Похідними від вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу позивач заявила вимоги про про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок за ОСОБА_3.

Задовольняючи ці вимоги, суд першої інстанції знову ж таки не врахував, що скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3, поновить реєстрацію права власності на ОСОБА_5,, який як зазначає позивач, не є і ніколи не був власником спірного майна.

ОСОБА_4 є власником Ѕ частини будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , власником іншої 1/2 частини був іі рідний брат - ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Встановлено, що після його смерті спадкова справа не заводилася, з заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався.

Позивач, заявляючи одночасно два конкуруючі позови, просила витребувати у ОСОБА_3 будинок, але їй належить лише Ѕ його частина.

Суд першої інстанції врахував цю обставину та зазначив про те, що оскільки, житловий будинок є цілим домоволодінням, частки співвласників не виділялися в натурі, тому витребувати частину домоволодіння на теперішній час є неможливим, тому в задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції відмовив.

Також суд першої інстанції у зв'язку з недоведеністю відмовив у задоволенні вимог про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_8 на день його смерті з 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року та встановлення факту прийняття нею спадщини після смерті її брата - ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Судова колегія не досліджує правомірність таких висновків суду першої інстанції враховуючи, що рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржене.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу, судова колегія звертає увагу на те, що позивач не позбавлена права на пред'явлення відповідного позову про витребування майна від добросовісного набувача в порядку ст. 388 ЦК після усунення перешкод, на які послався суд першої інстанції, з залученням до участі в справі належних сторін, в тому числі правонаступників ОСОБА_11

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити .

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 листопада 2018 року у цій справі скасувати в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації.

Ухвалити нове рішення в цій частині позовних вимог.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_2, про визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння, скасування державної реєстрації - залишити без задоволення.

В іншій частині рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 листопада 2018 року у цій справі не оскаржене.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 13 березня 2019 року

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков