Провадження № 22-ц/4808/994/19
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю ОСОБА_1 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про визнання договору поруки припиненим, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Бабій О.М. 15 травня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

13.08.2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ «Універсал Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про визнання договору поруки припиненим.

В заяві зазначив, що 29.01.2008 року між ним та ВАТ «Універсал Банк» було укладено договір поруки №020-2008-111-Р в забезпечення виконання умов кредитного договору №020-2008-111, укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ «Універсал Банк» 29.01.2008 року.

Позивач вказує, що прострочена заборгованість за кредитом виникла у ОСОБА_2 станом на 10.01.2009 року і 29.07.2010 року Банк звернувся з позовом до суду про стягнення всієї суми заборгованості.

Посилаючись на те, що у договорі поруки не встановлено строк припинення поруки, банк, подавши позов про стягнення заборгованості, змінив строк виконання основного зобов`язання, однак звернувся з позовом до суду з пропуском шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, ОСОБА_1 просив визнати договір поруки припиненим з підстав, передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України, з 11 жовтня 2009 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 15 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справи за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором № 020-2008-111 від 29.01.2008 року судом першої та апеляційної інстанції вже надано оцінку договору поруки та строку дії поруки, а в позові, поданому до суду 13.08.2018 року, ОСОБА_1 просить суд знову надати оцінку строку дії договору поруки та переоцінити докази та висновки судів.

ОСОБА_1 брав участь у розгляді вказаної справи, подавав апеляційну скаргу на рішення суду, в якій вказував на ті самі обставини, що й у позові, поданому до суду 13.08.2018 року.

При цьому, суд посилався на ч. 4 ст. 82 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, та ч.5 ст. 82 ЦПК України про те, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що висновок суду про надання оцінки договору поруки в рішенні Івано-Франківського міського суду від 06.06.2012 та ухвалі Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28.05.2013 є помилковим, необґрунтованим і таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки цими судами не досліджувалося питання припинення поруки з огляду на встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України преклюзивний строк дії поруки та не встановлювалися обставини, що пов`язують сплив цього строку із припиненням поруки.

Також суд першої інстанції не навів жодних належних доводів на спростування аргументів позивача, а також не зазначив мотивів їх відхилення та неприйняття до уваги.

Вказує, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення щодо такого строку, на відміну від позовної давності, що застосовується виключно за заявою сторін.

Апелянт посилається на те, що умови договору поруки про його дію до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать про встановлення строку припинення поруки у розумінні ст. 251 ЦК України, згідно якої строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А п. 5.2.5 Кредитного договору встановлено правило щодо настання терміну дострокового повернення кредиту і плати за користування ним, яке слід тлумачити проти того, хто його писав (принцип contra proferentem), а саме, що зі спливом двох місяців з дня виникнення у позичальника простроченої заборгованості у банку виникло право пред`явлення вимоги до поручителя про дострокове повернення кредиту та пов`язаних з ним платежів, шляхом звернення з позовом до суду.

Відповідно апелянт вважає, що строк пред`явлення вимоги до поручителя про дострокове повернення кредиту та пов`язаних з ним платежів слід обчислювати з 11.05.2009 року по 11.11.2009 року включно, оскільки заборгованість у ОСОБА_2 виникла з 10.03.2009 року, а банк звернувшись із позовною заявою лише 29.07.2010 року пропустив шестимісячний строк, встановлений частиною 4 ст. 559 ЦК України.

Просить скасувати рішення суду про відмову у задоволенні позову та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ПАТ «Універсал Банк» зазначає, що при прийнятті рішення про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором, суд досліджував всі обставини справи у тому числі можливі підстави припинення поруки.

Стягненням з поручителя заборгованості по кредитному договору судом фактично підтверджено дійсність договору поруки та констатовано недоведеність підстав припинення вказаного правочину. За наявності такого судового рішення, яке має преюдиційне значення для суду, вірним є висновок суду про неможливість його зміни, зокрема шляхом визнання цього ж самого договору припиненим, що відповідає принципу правової визначеності, який передбачає дотримання принципу остаточності судового рішення (принцип res judicata). Отже, підстав для застосування до укладеного між сторонами договору поруки положень ч. 4 ст. 559 ЦК України немає.

Просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

Представник ПАТ «Універсал Банк» апеляційну скаргу не визнав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 29.01.2008 року ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір (на споживчі потреби) № НОМЕР_1 , предметом якого були грошові кошти в сумі 45 000,00 доларів США (а.с. 78-88).

29.01.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 020-2008-111-Р, відповідно до п. 1.1 якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх її зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 020-2008-111 від 29.01.2008 року (а.с. 12-15).

В п. 5.1 договору зазначається, що уклавши цей договір поручитель підтверджує, що повністю розуміє всі умови договору та Основного договору, свої права та обов`язки за цими договорами і погоджується з ними. Пунктом 3 Додаткової угоди від 25.06.2009 року б/н до Договору поруки від № 020-2008-111-Р від 29.01.2008 року визначено, що підписавши цю додаткову угоду, поручитель заявляє, що він повністю задоволений рішеннями/відповідями, наданими кредитором у відповідь на будь-які заяви/звернення/запити/скарги поручителя щодо виконання умов цього договору (та/або інших відносин з кредитором), складені та надіслані поручителем до кредитора до дати набрання чинності цієї додаткової угоди, при цьому поручитель також підтверджує, що не має до кредитора жодних претензій (а.с. 61-64).

Відповідно при укладенні зазначеного договору, беручи на себе певні зобов`язання, позивач усвідомлював, що повинен належним чином їх виконувати відповідно до умов договору та законодавства.

29 липня 2010 року ПАТ «Універсал Банк» звернувся з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 червня 2012 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 травня 2013 року, позов ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 020-2008-111 від 29.01.2008 року в розмірі 455 027 грн. 66 коп. (а.с. 19-21).

Вказаними рішеннями встановлено, що ОСОБА_2 за кредитним договором від 29.01.2008 року та додаткових угод до нього отримала кошти в сумі 45 000 доларів США, а станом на 11.10.2011 року її заборгованість перед банком складала 57 073,22 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 455 027,66 грн. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 29.01.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки, за яким поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання перед кредитором відповідати за зобов`язаннями, які виникають з умов кредитного договору № 020-2008-111 від 29.01.2008 року, однак всупереч умовам договору поруки та ст. 554 ЦК України ним не виконано свого обов`язку.

Відповідно до ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28.05.2013 року в апеляційній скарзі на заочне рішення суду від 06.06.2012 року ОСОБА_1 посилався на те, що судом першої інстанції не враховано вимоги ч. 2 ст. 1050 ЦК України, згідно якої, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Відповідно до укладеного кредитного договору банк вправі вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту тільки в разі попереднього надіслання письмової вимоги позичальнику про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором. Аналогічне положення міститься і в договорі поруки. В матеріалах справи відсутні докази надіслання поручителю такої вимоги, тому судове рішення про стягнення з позичальника та поручителя всієї суми заборгованості є незаконним. З наведених мотивів просив скасувати оскаржуване рішення (а.с.70-73).

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області вказала, шо задовольняючи позов ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 , уклавши вказаний кредитний договір, свої зобов`язання належним чином не виконувала. ОСОБА_1 , уклавши договір поруки, відповідає перед кредитором як солідарний боржник. Тому суд стягнув у солідарному порядку з відповідачів на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 455 027,66 грн. та судові витрати. Такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Одночасно колегія суддів відхилила посилання відповідача, як на підставу скасування рішення суду, на те, що банк не надсилав вимоги про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, оскільки таке пред`явлення вимоги до поручителя може бути здійснене також шляхом пред`явлення до нього позову. Також колегія суддів зазначила, що інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду про задоволення позову, при цьому, судом всебічно, повно й об`єктивно з`ясовано обставини справи та надана їм належна оцінка.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вимоги ч. 5 ст. 82 ЦПК України визначають, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку та поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

Частинами першою, другою ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною першою ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Отже, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. У цьому випадку має застосовуватися припис ч. 4 ст. 559 цього кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 1411/3467/12 (провадження № 14-594цс18).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

У разі зміни кредитором на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строку виконання основного зобов`язання передбачений ч. 4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обчисленню від цієї дати.

Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року по справі № 604/156/14-ц, провадження № 14-644цс18.

Як встановлено судом, банк визнав строк повного виконання зобов`язання таким, що настав (змінив строк виконання зобов`язання), скориставшись передбаченим правом на дострокове повернення всієї суми кредиту і пов`язаних із ним платежів та звернувшись до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості із застосуванням правил щодо солідарної відповідальності позичальника та поручителя. Отже, зміненим строком виконання зобов`язання у даному випадку слід вважати день пред`явлення позову - 29 липня 2010 року.

Враховуючи наведене, безпідставними є доводи апелянта про те, що строк пред`явлення вимоги банку до поручителя про дострокове повернення кредиту та пов`язаних з ним платежів слід обчислювати з 11.05.2009 року, а саме зі спливом двох місяців з дня виникнення у позичальника простроченої заборгованості.

Правила ч. 4 ст. 559 ЦК України про припинення поруки підлягають застосуванню у випадку, якщо кредитор протягом шести місяців саме від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, тому станом на час звернення позивача до суду з позовом (липень 2010 року) та розгляду справи в судах порука ОСОБА_1 за договором не припинилася відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України, так як кредитором зазначений шестимісячний строк не було пропущено.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки рішенням суду від 06.06.2012 року, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 82, ч. 5 ст. 82 ЦПК України, немає підстав для визнання договору поруки припиненим.

Велика Палата Верховного Суду (постанови від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18), враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, вважала за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 15 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 13 вересня 2019 року.