Справа № 372/2225/18
Провадження № 2-187/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2019 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Тиханського О.Б.,

за участю секретаря Авсюкевич Н.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4

представника третьої особи Назаренко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, треті особи - служба у справах дітей Обухівської районної державної адміністрації Київської області, Виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області,

В С Т А Н О В И В:

06.08.2018 позивач звернувся до суду з позовної вимогою про позбавлення батьківських прав позивача, на обґрунтування якої зазначив, що під час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_6. Після народження дитини, спільне життя сторін не склалось та вони почали проживати окремо. З часу окремого проживання, коли сину виповнилось сім місяців відповідач з власної волі віддала його на виховання позивачу. З цього часу позивач та його члени його родини самостійно виховували ОСОБА_6. Відповідач не приймала жодної участі у вихованні дитини, не спілкувалась, бачилась з сином на вулиці лише декілька разів, не сплачувала аліменти, не виконувала свої материнські обов'язки. Лише в 2018 році відповідач почала звертатись з заявами щодо визначення місця проживання дитини та порядку виховання. В зв'язку з цим, просить позов задовольнити та позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, відповідально до якого вона заперечує проти позовних вимог та зазначає, що позивач сам пішов з сім'ї, та через деякий час з її дозволу взяв сина на декілька днів до себе додому та не повернув. На її вимоги та прохання щодо повернення сина позивач відмовився та почав погрожувати та скориставшись її безпораднім станом та психологічним тиском отримав рішення про визначення місця проживання сина з ним, відповідач не була присутня при вирішенні даного питання. Після отримання даного рішення позивач почав чинити перешкоди у спілкуванні її з сином, в зв'язку з чим, відповідач була змушена звернутись з заявою про визначення способу її участі у вихованні. 03.04.2018 Виконавчим комітетом Обухівської ради встановлено спосіб участі відповідача у виханні сина, проте позивач не бажав виконувати дане рішення та продовжив чинити перешкоди у спілкуванні. Проте відповідач постійно цікавиться життям сина, підтримує матеріально, намагається зустрітись з ним, на прохання дати сина відповідачу на виховання, позивач категорично відмовляється, в зв'язку з чим, відповідач вимушена була звернутись до суду. Таким чином зазначає, що не усунулась від обов'язків по вихованню дитини а тому позов не підлягає до задоволення.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, додатково вказали, що відповідач не виконує свої материнські обов'язки протягом тривалого часу не цікавиться його життям, не піклується про нього, зокрема під час хвороб, не допомагає матеріально, не сплачує аліментів, а заяви почала подавати тільки після звернення позивача до суду.

В судовому засіданні відповідач та її представник проти задоволення позову заперечили в повному обсязі, вказали, що позивач відібрав сина без згоди відповідача, постійно чинить перешкоди у їх спілкуванні, аліменти сплачує, проте позивач відмовляється їх отримувати, дарує сину подарунки має бажання здійснювати материнські обов'язки та виховувати сина.

В судовому засіданні представник третьої особи виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області як орган опіки та піклування в судовому засіданні пояснила, що 04.07.2017 їх рішенням було визначено місце проживання сина сторін у позивача, відповідач добровільно погодилась з таким рішенням та не заперечувала. Проте, з 2018 року відповідач почала проявляти зацікавленість вихованням сина, звернулась до них з вирішенням питанням щодо встановлення порядку вихованням, таке рішення було прийнято. З цього часу сторони почали писати скарги один на одного щодо порядку виховання дитини, такі дії сторін, як вказує представник не враховують інтереси дитини. В подальшому позивач звернувся до них щодо отримання рішення про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача. У видачі такого рішення позивачу було відмовлено, оскільки матір має бажання приймати участь у вихованні дитини і таке рішення не буде на користь дитині, тому проти задоволення позову заперечила в повному обсязі.

Представник третьої особи служби у справах дітей Обухівської районної державної адміністрації Київської області, будучи належним чином повідомлені в судове засідання не з'явився, подали клопотання про розгляд справи без їх участі, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду.

Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників дослідивши матеріали справи, письмові докази, допитавши свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи.

Відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області від 20.04.2018 шлюб укладений 17.07.2015 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 13.06.2017 ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради №344 від 04.07.2017 визначено місце проживання ОСОБА_6 з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1. Попереджено ОСОБА_3 про можливість позбавлення батьківських прав у разі злісного ухилення від виконання батьківських обов'язків.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Обухівської міської ради №277 від 03.04.2018 встановлено ОСОБА_3 час побачення та спілкування з сином ОСОБА_6

13.08.2018 та 06.09.2018 складено акти про умисне ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення органу опіки та піклування щодо надання можливості зустрічатись ОСОБА_3 зі своїм сином.

13.09.2018 Обухівським районним судом Київської області винесено судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 аліменти у розмір ј частини від усіх видів заробітку на утримання сина ОСОБА_6

Відповідно до квитанції ПАТ «Укрпошта» На прізвище ОСОБА_6 сплачувались аліменти в жовтні-грудні 2018 року.

Відповідно до довідки Київського міського клінічного ендокринологічного центру № 3 від 08.01.2019 ОСОБА_3 працює на посаді медичної сестри.

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Обухівської міської ради від 07.02.2019 №281 ОСОБА_1 було відмовлено у наданні висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 у зв'язку з відсутністю правових підстав.

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що між сторонами виник спір щодо належного виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків як матері по відношенню малолітнього сина ОСОБА_6 та позбавлення в батьківських прав.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, показали, що являються близькими родичами позивача, вказали, що відповідач добровільно покинула та віддала дитину на виховання позивачу майже одразу після народження, оскільки не мала можливості та бажання його виховувати. Відповідач не приймала участь у вихованні дитини, не цікавилась його життям, майже не надала майнової допомоги, при хворобі дитини не цікавилась його лікуванням. Дитини проживає з позивачем, який проживає з батьками, всі близькі родичі допомагають у його вихованні.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8, показала, що являється близькою подругою відповідача. Вказала, що позивач самостійно без згоди відповідача

Згідно ст.12 ЦПК України , цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У відповідності до частини 3 статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частин 1-3 статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї.

Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство.

Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Частинами 7-10 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ч. 2 статті 141 Сімейного кодексу України проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ч. 2 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. 1 статті 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

У відповідності до пункту 2 ч.1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Такої обставини судом під час розгляду справи не встановлено та не наведено позивачем у позові і не підтверджено допустимими та належними доказами.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно пунктів 15,16 Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав суд розглядає як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір і батька.

Суд не приймає до уваги позицію відповідача, що після народження дитини, ОСОБА_1 примусово відібрав її у неї та залишив проживати з позивачем, оскільки дані обставини не підтверджуються належними та допустимими доказами та спростовують показами свідків та представником третьої особи.

Разом тим, сама ця обставина, а саме проживання дитини з позивачем не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позивачем не доведено, як таке позбавлення може бути вчинено в інтересах дитини.

Крім того, на даний час відповідач здійснює дії та висловлює бажання приймати участь у вихованні дитини, допомагати їй, а позивач в свою чергу чинить перешкоди позивачу у цьому, що підтверджується зокрема актами.

Таким чином, позовні не підлягають задоволенню, оскільки позов поданий до суду без достатніх правових підстав, вимоги якого немотивовані, не містять обґрунтувань порушення відповідачем своїх батьківських обов'язків щодо виховання, розвитку та матеріального утримання дитини, які могли би вважаться судом такими, що дозволяють застосувати виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісну матір.

Відповідно до ч.1,2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ч.1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до п. 1,2 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У відповідності до ч.3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. На суспільстві і на органах публічної влади повинен лежати обов'язок здійснювати особливе піклування про дітей, що не мають сім'ї, і про дітей, що не мають достатніх засобів для існування. Бажано, щоб багатодітним сім'ям надавалась державна або інша допомога на утримання дітей.

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» зазначено, «що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».

В матеріалах справи відсутні переконливі докази ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню своїх дітей.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Тому суд повністю відмовляє позивачу у задоволенні його позову.

Керуючись ст. ст.1,4,12, 56, 57,77, 80, 81,197,200,263-266 ЦПК України, відповідно до ст.ст.5, 7, 141, 151, 164 України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, треті особи - служба у справах дітей Обухівської районної державної адміністрації Київської області, Виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського Апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського Апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст виготовлено та підписано 15.03.2019.

Суддя О.Б. Тиханський