1Справа № 335/5311/19 2/335/1788/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Проценко А.М., за участю секретаря судового засідання Войтович Г.В., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача Лисих Р.В., розглянувши у залі суду у м. Запоріжжі позовну заяву представника позивача адвоката Штабовенко Дениса Всеволодовича, який діє в інтересах ОСОБА_3 , до товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс «Рассвет», приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про визнання договору недійсним та зобов`язання вчинити певну дію,

ВСТАНОВИВ:

20 травня 2019 року до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява представника позивача адвоката Штабовенко Дениса Всеволодовича, який діє в інтересах ОСОБА_3 , до товариства з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОСЕРВІС «РАССВЕТ», приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про визнання договору про надання послуг з утримання обладнання від 01.11.2017 року укладеного між ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС «РАССВЕТ» та ПрАТ «ВФ Україна» - недійсним; зобов`язання ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС «РАССВЕТ» та ПрАТ «ВФ України» демонтувати встановлену базову станцію мобільного зв`язку на даху багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що укладений між ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС «РАССВЕТ» та ПрАТ «ВФ Україна» договір, на підставі якого встановлено обладнання мобільного зв`язку на даху житлового будинку, порушує закріплене за позивачем право на розпорядження майном, що є у його спільній сумісній власності, передбачене ст. 369 ЦК України, а тому вказаний договір не відповідає вимогам закону, оскільки укладений без згоди власників спільного майна. У зв`язку з чим, такий договір підлягає визнанню недійсним, а базова станція мобільного зв`язку - демонтажу.

Ухвалою від 20.05.2019 р. відкрито провадження у даній цивільній справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

13.06.2019 року представником відповідача ТОВ «Житлосервіс «Рассвет» через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що укладений договір не створює перешкод у здійсненні позивачу, так і іншим співвласникам, права на розпорядження та користування спільним майном багатоквартирного будинку.

18.06.2019 року представником відповідача ПАТ «ВФ Україна» через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог вказуючи, що відсутні підстави визнання оспорюваного договору недійсним.

13.08.2019р. представником позивача, адвокатом Штабовенко Д.В. подано клопотання про заміну предмету позову, в задоволенні якого судом було відмовлено.

У судовому засіданні представник позивача - Штабовенко Д.В. повністю підтримав позовні вимоги, наполягав на задоволені позову.

Представник відповідача ПрАТ «ВФ Україна» Лисих Р.В. у судовому засіданні повністю заперечував проти задоволення позовних вимог з мотивів їх недоведеності та необґрунтованості, зазначав, що під час укладання оспорюваних договорів, відповідач ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС «РАССВЕТ» та ПрАТ «ВФ Україна» діяли в межах своїх повноважень. Просив відмовити у задоволені позову.

Представник відповідача ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС «РАССВЕТ» у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на відсутність доказів порушення законодавства та прав позивача під час укладення договору, а також наполягала на тому, що відповідно до наказу №02 від 02.02.2015р. ТОВ «Запорізький ДБК» на баланс ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС «РАССВЕТ» передано житловий будинок за адресою Запоріжжя АДРЕСА_1 , і в наслідок цього відповідач є балансоутримувачем та володільцем будинку, що у відповідності до Закону України « Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж» дає право на укладення договору щодо доступу до даху будинку.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України власниками квартир у багатоквартирному будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, конструкції будинку, а також споруди будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників.

Судом встановлено те, що позивач у справі, ОСОБА_3 , є власником частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно та не оспорюється відповідачами. Отже позивач є і співласником приміщень загального користування, конструкції будинку, а також споруд будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників.

01.03.2015 року між позивачем та ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС «РАССВЕТ» було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій цього багатоквартирного будинку.

Судом досліджено витребуваний від відповідачів договір про надання послуг з утримання обладнання №DNE ZAP YZH-2017 від 01.11.2017 року, укладений між ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС «РАССВЕТ» та ПрАТ «ВФ Україна», та при наданні оцінки його відповідності вимогам законодавства в контексті позовних вимог про визнання його недійсними, судом враховуються наступні обставини.

За пунктом 1.2.1. вказаного Договору, виконавець надає замовнику послуги по розміщенню силами Замовника обладнання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому Виконавець надає можливість користування власною електричною мережею для забезпечення необхідним електроживленням обладнання замовника. Отже, внаслідок укладання зазначеного договору на частині даху зазначеного будинку було встановлено певне майно відповідача ПрАТ «ВФ Україна», а саме антени стільникового зв`язку.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються цим спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», до спільного майна багатоквартирного будинку відноситься приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на які розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Як слідує зі змісту ст. 5 вказаного Закону, спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Відповідно ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Посилання відповідачів на Закон України «Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж» як підставу для укладення договору сприймаються судом критично, оскільки у розумінні цього Закону, а також вимог ЦК України, ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС «РАССВЕТ» не може бути власником житлового будинку.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно визначення наведеного у статті 1 Закону України «Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж», власник (володілець) інфраструктури об`єкта доступу - фізична або юридична особа, у власності (володінні) якої перебуває інфраструктура об`єкта доступу або окремі її елементи.

Аналіз наведених норм права свідчить, що в даному випадку знаходження майна на балансі підприємства (організації) не є достатньою ознакою виникнення права володіння.

Так, власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном, здійснює своєю владою управління ним і має право вчиняти будь-які дії, які не суперечать закону. Правомочності з користування, володіння і розпорядження виникають у власника водночас з виникненням права власності. Окремо право володіння, право користування, право розпорядження може належати також іншим особам - орендареві, наймачу, іншим, які здійснюють ці права лише при погодженні з власником. Отже, на переконання суду, ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС «РАССВЕТ» не має права без погодження співвласників будинку розпоряджатися їх майном.

Крім того, рішенням Конституційного суду України від 09.11.2011 року у справі №14-рп/2011 встановлено, що допоміжне приміщення у дво або багатоквартирному будинку, гуртожитку, має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканців» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільності на окремий об`єкт допоміжні приміщення. Власники квартир дво або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

В Рішенні Конституційного суду України від 02 березня 2004 року № 4 - рп / 2004 зазначено, що питання щодо згоди власників квартир - співвласників допоміжних приміщень багатоквартирного будинку - на надбудову поверхів, улаштування мансард і т. ін. з використанням при цьому конструктивних елементів будинку, як і на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо), має вирішуватися відповідно до законів про власність та інших законів України, передусім Цивільного кодексу України.

При цьому, є вірними висновки позивача про те, що суть наведеного тлумачення ст. 369 ЦК України зводиться до того, що право власності на допоміжні приміщення, технічне обладнання, елементи зовнішнього благоустрою житлового будинку виникає одночасно з правом власності на квартиру, незалежно від підстав його набуття, та не потребує будь-яких дій для його підтвердження (наприклад створення об`єднання співвласників, вступ до нього).

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує право на вільне володіння своїм майном: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що укладений між ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС «РАССВЕТ» та ПрАТ «ВФ Україна» договір від 01.11.2017 року, на підставі якого встановлено обладнання мобільного зв`язку на даху житлового будинку, порушує закріплене за позивачем право на розпорядження майном, що є у його спільній сумісній власності, передбачене ст. 369 ЦК України, а тому вказаний договір не відповідає вимогам закону, оскільки укладений без згоди власників спільного майна. У зв`язку з цим такий договір підлягає визнанню недійсним.

При цьому, судом враховується, що під час судового розгляду справи стороною відповідачів розірвано первісний договір та укладено новий № DNE ZAP YZH-2019 від 11.07.2019р., що є подібним за істотними умовами до договору №DNE ZAP YZH-2017 від 01.11.2017, тобто направлений на використання даху будинку для розміщення станції мобільного зв`язку.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову до закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного суду по справі № 905/1227/17 від 27 листопада 2018 року.

Згідно роз`яснень п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Аналіз сукупності вищезазначених обставин справи, доказів та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що стороною відповідача не надано об`єктивних доказів тієї обставини, що на момент вчинення правочину сторони мали повноваження для укладання відповідного договору.

При цьому суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача на передачу будинку за адресою АДРЕСА_1 , відповідно до наказу №02 від 02.02.2015р. ТОВ «Запорізький ДБК» на баланс ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС «РАССВЕТ» як на право укладення оспорюваного договору, оскільки така передача не уповноважує ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС «РАССВЕТ» на вчинення дій від імені власників будинку. В свою чергу, у судовому засіданні встановлено, що ТОВ «ЖИТЛОСЕРВІС «РАССВЕТ» під час укладання спірних договорів не мало визначених законом повноваженнь у повному обсязі.

Таким чином, доводи відповідачів визнаються судом необґрунтованими.

При цьому суд враховує, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, досягти яких не було б можливим без ефективного захисту прав, визначених статтею 16 ЦК України, шляхом поновлення його прав та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що вимоги в частині покладання обов`язку на відповідачів демонтувати встановлену базову станцію мобільного зв`язку є похідними та невід`ємними від вимог про визнання договорів недійсними, тому така вимога підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛОСЕРВІС «РАССВЕТ», приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» підлягає задоволенню у повному обсязі.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259, 264-265, 268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву представника позивача представника позивача адвоката Штабовенко Дениса Всеволодовича, який діє в інтересах ОСОБА_3 , до товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс «Рассвет», приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» про визнання договору недійсним та зобов`язання вчинити певну дію задовольнити повністю.

Визнати договір про надання послуг з утримання обладнання від 01.11.2017 року укладеним між товариство з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс «Рассвет» та приватним акціонерним товариством «ВФ Україна» недійсним.

Зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс «Рассвет» та приватне акціонерне товариство «ВФ Україна» демонтувати встановлену на підставі договору про надання послуг з утримання обладнання від 01.11.2017 року базову станцію мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ Україна» на даху багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути рівних частинах з товариства з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс «Рассвет» (, м. Запоріжжя, вул. Олександра Пивоварова, буд. 4), приватного акціонерко товариства «ВФ Україна» (, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 15) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1536 (одну тисячу п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09.09.2019 року.

Суддя А.М. Проценко