Єдиний унікальний номер 233/1460/19 Номер провадження 22-ц/804/2088/19

Головуючий у 1-й інстанції Каліуш О.В. Єдиний унікальний номер 233/1460/19
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/2088/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Новікової Г.В.,

розглянувши порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в м.Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06 червня 2019 року цивільну справу № 233/1460/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі (головуючий у 1 інстанції суддя Каліуш О.В., повний текст рішення складено 06 червня 2019 року),

В С Т А Н О В И В :

У березні 2019 року позивач звернулася з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (попередня назва - ПАТ «Українська залізниця») про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати. В обґрунтування вимог зазначив, що він перебував в трудових відносинах з відповідачем до 17.07.2017 року. При звільненні відповідач не здійснив повний розрахунок. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 24504 грн. 11 коп.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково - стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з березня по липень 2017 року після утримання обов`язкових податків та зборів у загальному розмірі 23400,98 грн. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, відмовивши у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовані обставини справи, а висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. Рішення суду фактично ґрунтується на припущеннях, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості по заробітної плати перед позивачем. Суд безпідставно прийняв до уваги докази позивача щодо розміру заборгованості з заробітної плати, так як її нарахування не здійснювалося через відсутність первинних документів. Надані позивачем розрахунки виготовлені на непідконтрольній території та є оформленими з порушенням вимог закону. Відповідач не має можливості підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт працівником а також розміру нарахованих йому сум. Крім того, суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року згідно якого встановлено події, які унеможливлюють здійснення нарахування та виплати заробітної плати.

Відповідно до ст. 368 та ч.ч.1, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомленням учасників справи.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 18 вересня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні з наступних підстав.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Спірні правовідносини врегульовані Кодексом Законів про Працю України, Законом України «Про оплату праці», відповідно до яких врегульовано порядок нарахування та виплати заробітної плати працівникам, з якими укладено трудовий договір.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33).

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_1 позивач працював на різних посадах у відділеннях ДП «Донецька залізниця», зокрема у Вагонному депо Дебальцево-Сортувальне. Згідно наказу №303 від 15.04.2016 року Вагонне депо Дебальцево-Сортувальне ДП «Донецька залізниця» реорганізоване шляхом злиття у ВП «Дебальцевське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Згідно з наказом №1/ос від 07.07.2016 року продовжено дію безстрокового трудового договору на посаді майстра вагонного депо дільниці 1 групи контрольного пункту автозчепів дільниці з ремонту та виготовлення деталей вагонів.

17.07.2017 року згідно з наказом №8101/ДН-ос від 10.07.2017 року позивач був звільнений у зв`язку зі скороченням штату, п.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується записом у трудовій книжці, який підписаний начальником відділу кадрів та завірений печаткою підприємства.

Вказані обставини справи підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, посилаючись на ст. 21 Закону України «Про оплату праці», ст..115, 116 КЗпП України, виходив з того, що з боку відповідача має місце порушення строків виплати заробітної плати позивача та має місце заборгованість по заробітній платі) за березень-липень 2017 року.

Проте не можна погодитися з таким висновком суду у повному обсязі з наступних підстав.

гідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частина перша цієї норми права наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України).

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Проте в матеріалах справи відсутні розрахунково-платіжні відомості та інші документи з обліку праці та зарплати за спірний період.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Та відповідно до ч.3, 4 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно положень ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За положеннями ч. 4 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє в реалізації ними прав, передбачених кодексом. У відповідності до вимог процесуального права, сторонам роз`яснено обов`язок надати докази на підтвердження зазначених ними обставин.

Між тим, позивачем по справі не надано документів, що підтверджують виконання ним службових обов`язків (зокрема табелю обліку робочого часу, оформленого відповідно до норм законодавства), а також даних щодо тарифної ставки, виходячи з якої повинна обраховуватись заробітна плата, розрахунково-платіжних відомостей та інших документів з обліку праці та зарплати за спірний період. Приведений позивачем розрахунок також не знайшов свого підтвердження належними доказами та суперечить інформації, яка наявна в матеріалах справи.

Відповідно до п.1 ч.3 розділу ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України №1000/5 від 18.06.2015 року, на документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).

На підтвердження того, що у позивача виникло право на отримання винагороди за виконану ним роботу та того, що у березні-липні 2017 року йому нараховувалася заробітна плата і він має за цей період заборгованість, ним надано довідку про доходи з липня 2016 року по липень 2017 року за формою, затвердженою наказом Міністерства праці та соціальної політики України №192 від 27 серпня 2004 року. Дана довідка підписана начальником ВП Дебальцевське Вагонне депо ОСОБА_2 В ОСОБА_3 та головним бухгалтером ОСОБА_4 , однак у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження повноважень зазначених осіб, та дана довідка не засвідчена печаткою, а тому не може вважатися належним та допустимим доказом на підтвердження наявності заборгованості перед позивачем.

При цьому, сам по собі факт звільнення позивача з ПАТ «Укрзалізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

В матеріалах справи наявна довідка АТ «Укрзалізниця» №178/2 від 21.03.2019 року про доходи, згідно якої позивачу за березень 2017 року було нараховані 1387,27 грн., до видачі - 1103,13 грн., за квітень-липень 2017 року нарахування відсутні. Згідно довідки АТ «Укрзалізниця» №178/з від 21.03.2019 року у ОСОБА_1 станом на 21.03.2019 року відсутня заборгованість по заробітній платі. Дані довідки підписані в.о. начальника ОСОБА_5 В.О., заступником начальника фінансово-економічного відділу Зікєєвою С.С. та скріплені печатками підприємства. Відповідно до відомості про виплату грошей №12 за березень 2017 року позивачем отримано 1103,13 грн. що підтверджується особистим підписом позивача про одержання грошових коштів. Даний ордер скріплено печаткою підприємства. За таких обставин апеляційний суд приймає до уваги зазначені докази, оскільки вони оформлені відповідно до вимог законодавства.

Однак апеляційний суд зауважує, що у матеріалах справи наявні Індивідуальні відомості про застраховану особу позивача форми ОК-7 (дата формування виписки 05.06.2019 року), з якої убачається, що розмір нарахованої заробітної плати позивачу (номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) за березень 2017 року становить 3841,49 грн., за квітень-травень 2017 року дані відсутні. Отже, інформація про нарахування за березень 2017 року заробітної плати у сумі 3841,49 грн. співпадає із загальною сумою нарахованої заробітної плати за березень 2017 року, вказаної у довідці, яка надана позивачем. Відповідачем не надано доказів на підтвердження виплати працівнику нарахованої суми у повному обсязі та наявні докази про сплату за березень 2017 року заробітної плати у розмірі 1103,13 грн.

Таким чином, розмір нарахованої заробітної плати за березень 2017 року доведено матеріалами справи, та з урахуванням того, що з цієї суми вже було сплачено страхові внески, та сума до виплати складає 3054,69 грн. та безпосередньо позивачу - суму у 1103,13 грн., то заборгованість перед позивачем, що повинна бути стягнута з відповідача, складає 1951,56 грн.

Проте, заявляючи вимогу про стягнення заборгованості по оплаті праці за період березень-липень 2017 року, позивач не надав суду належного доказу та правових підстав нарахування йому за цей період заробітної плати або оплати за як часу простою. Довідка форми ОК-7, видана Пенсійним фондом України, передбачає отримання відомостей про суми заробітної плати для нарахування пенсії й не може бути безумовним доказом факту її невиплати.

Звертаючись до суду позивач зазначив, що первинні документи для нарахування заробітної плати в жовтні 2017 року ним особисто були передані до РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», яка розташована у м.Лиман Донецької області, проте при звільненні довідки про заборгованість він не отримував та будь-яких копій зазначених документів до суду не надає. В матеріалах справи відсутні відомості, що позивач починаючі з часу звільнення звертався до роботодавця із вимогою про надання необхідних документів щодо проведення з ним розрахунку при звільненні та виплати заборгованості. Тому зазначені обставини викликають сумніви щодо не проведення розрахунку з позивачем у повному обсязі при звільненні. У зв`язку з чим вимоги про стягнення заробітної плати за цей період не підлягають задоволенню.

За таких обставин, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що судом першої інстанції не в повному обсязі встановлені обставини, які мають значення по справі, що призвело до невірного обрахування суми заборгованості з оплати праці яка підлягає стягненню, а тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Задовольняючі апеляційну скаргу відповідача частково, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та того, що позивач звільнений від сплати судового збору за п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь Держави суму судового збору у розмірі 61,20 грн. за подання позовної заяви та компенсувати відповідачу за рахунок Держави витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог у розмірі 1060,80 грн.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає за можливе компенсувати відповідачу за рахунок Держави різницю у сплаті судового збору у розмірі 999,60 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06 червня 2019 року в частині стягнення заборгованості по оплаті праці та в частині розподілу судових витрат змінити.

Абзаци другий та третій резолютивної частини рішення суду викласти у наступній редакції:

«Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року у сумі 1951 (тисяча дев`ятсот п`ятдесят одна) грн. 56 коп. (з урахуванням сплачених передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів).

Компенсувати акціонерному товариству «Українська залізниця» за рахунок Держави судовий збір в розмірі 999 грн. 60 коп.»

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.В. Біляєва

Г.В. Новікова