Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 756/10225/15-ц

провадження № 61-19499св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - Якуша Наталія Віторівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року у складі судді Великохацької В. В. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Білич І. М., Болотова Є. В.,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором від 26 листопада 2010 року, станом на 30 червня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 15 249 грн 05 коп., з яких: 5 763 грн 75коп. - заборгованість за кредитом; 6 775 грн 32 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1 507 грн 64 коп. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн 00 коп. - штраф (фіксована частина); 702 грн 34 коп. - штраф (процентна складова), яку банк і просив стягнути з ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором б/н від 26 листопада 2010 року у розмірі 15 249 грн 05 коп., що складається з заборгованості зі сплати кредиту у сумі 5 763 грн 75 коп., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у сумі 6 775 грн 32 коп., заборгованості зі сплати пені та комісії за користування кредитом у сумі 1 507 грн 64 коп., штрафу за неналежне виконання зобов`язань за договором у сумі 1 202 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з останньої на користь банку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 1 202 грн 34 коп. штрафу та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , за виключенням штрафу (фіксованої та процентної складової), оскільки відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи касаційної скарги

У березні 2017 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції й направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року в частині відмови в позові про стягнення штрафу в сумі 1 202,34 грн не оскаржується.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що банком було порушено її права у зв`язку із невиконанням переддоговірної роботи з відповідачем, що є порушенням пункту 2 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку України від 10 травня

2007 року № 16. Також судами попередніх інстанцій взагалі не застосовано строк позовної давності, про застосування якою нею було заявлено.

Відзив до суду касаційної інстанції не подано

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу

№ 756/10225/15-ц з Оболонського районного суду м. Києва.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Бурлакову С. Ю.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 20 серпня 2019 року справу № 756/10225/15-ц призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 26 листопада 2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, який складається із заяви позичальника, Умов, Правил надання банківських послуг, та Тарифів банку, на виконання якого позивач відкрив відповідачу рахунок із встановленим кредитним лімітом на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У заяві зазначено, що відповідач ознайомлений та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами АТ КБ «ПриватБанк», а також надав згоду про те, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

До кредитного договору банк додав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.

Згідно наданого позивачем розрахунку, у зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором від 26 листопада

2010 року, станом на 30 червня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 15 249 грн 05 коп., з яких: 5 763 грн 75 коп. - заборгованість за кредитом; 6 775 грн 32 коп. - заборгованість за процентами за

користування кредитом; 1 507 грн 64 коп. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн 00 коп. - штраф (фіксована частина); 702 грн 34 коп. - штраф (процентна складова)

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та норми права, що підлягають застосуванню

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та

вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 26 листопада 2010 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 26 листопада 2010 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження

№ 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин

(26 листопада 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (13 серпня 2015 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за

користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічна норма міститься й у ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII (частина шоста статті 81).

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26 листопада 2010 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (№ 14-131цс19).

Суди попередніх інстанцій вказаних обставин та вимог закону не врахували та дійшли помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 6775 грн 32 коп. та заборгованості за пенею і комісією у розмірі 1507 грн 64 коп., у зв`язку із чим рішення судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові в цій частині позовних вимог.

З огляду на вказане не можуть бути задоволені й позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафів (фіксованої та процентної складової), проте, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування свідчить про подвійну цивільно-правову відповідальність за одне і те саме порушення.

Разом із тим, помилкове зазначення судом апеляційної інстанцій іншої підстави для відмови в позові в частині стягнення штрафу на правильність вирішення спору в цій частині не вплинуло.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Таким чином рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позову щодо стягнення штрафів підлягає залишенню без змін.

Щодо вимог про стягнення суми основного боргу у розмірі 5 763 грн 75 коп., колегія суддів зазначає наступне.

Задовольняючи позов в цій частині суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що часткове погашення заборгованості відповідачем свідчить про визнання боргу та перериває строк позовної давності.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що

ОСОБА_1 здійснювала часткове погашення заборгованості за кредитом, починаючи з 18 лютого 2011 року, останні платежі здійснила 22 листопада, 25 та 29 грудня 2012 року у розмірі 486 грн 80 коп., 472 грн 26 коп. та 9 грн 91 коп. відповідно, з цим позовом банк звернувся до суду у серпні

2015 року, тобто в межах строку позовної давності, а тому наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту у сумі 5 763 грн 75 коп.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення заборгованості за процентами у сумі 6 775 грн 32 коп. та заборгованості за пенею і комісією у розмірі 1 507 грн 64 коп. підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні цих позовних вимог, рішення апеляційного суду в частині вирішення позову про стягнення суми заборгованості у розмірі 5 763 грн 75 коп. підлягає залишенню без змін, а в частині вирішення позову про відмову в стягненні штрафів у загальному розмірі 1 202 грн 34 коп. рішення апеляційного суду не оскаржується.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за процентами у сумі

6 775 грн 32 коп. та заборгованості за пенею і комісією у розмірі

1 507 грн 64 коп. скасувати.

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами у сумі 6 775 грн 32 коп. та заборгованості за пенею і комісією у розмірі 1 507 грн 64 коп. відмовити.

У частині задоволення вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь

АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості зі сплати кредиту у сумі 5 763 грн

75 коп. рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2 017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило