ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 635/1530/17

Провадження № 22-ц/818/3311/19

10 вересня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Бровченка І.О.

суддів: Колтунової А.І., Бурлака І.В.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу Харківській області Попляк Володимир Володимирович, ОСОБА_2,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка Володимира Володимировича на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2019 року складі судді Губської Я.В.

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року від представника боржника ОСОБА_1 - адвоката Волторніст С.І. до суду надійшла скарга на постанову приватного виконавця виконавчого округу Харківській області Попляк В.В., в якій заявник просить поновити строк на звернення до суду, визнати неправомірними дії приватного виконавця щодо винесення постанови про накладення арешту на кошти боржника від 13 лютого 2019 року в частині накладення арешту на банківський рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ КБ «Приватбанк», скасувати вказану постанову.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк на оскарження постанови приватного виконавця виконавчого округу Харківській області Попляка В.В. від 13 лютого 2019 року.

Скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Харківській області Попляка В.В. задоволено.

Визнано неправомірними дії приватний виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка В.В. щодо винесення постанови про накладення арешту на кошти боржника від 13 лютого 2019 року в частині накладення арешту на банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в ПАТ КБ «Приватбанк».

Скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка В.В. від 13 лютня 2019 року, винесену в рамках виконавчого провадження № 55454142 в частині накладення арешту на банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритого в ПАТ КБ «Приватбанк».

В апеляційній скарзі виконавчого округу Харківській області Попляк В.В.просить ухвалу суду скасувати, прийняти нове судове рішення, посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що чинним законодавством не передбачено заборону накладення арешту на рахунок по якому особа отримує пенсію. Вважає, що заявником було порушено строк звернення зі скаргою без поважних причин, у зв`язку з чим підстави для його поновлення відсутні.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01 липня 2019 року клопотання приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка В.В. про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Київського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2019 року задоволено.

Поновлено приватному виконавцю виконавчого округу Харківської області Попляку В.В. строк на апеляційне оскарження ухвали Київського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2019 року.

Зупинено дію ухвали Київського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2019 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу Харківській області Попляк В.В., ОСОБА_2 на дії приватного виконавця.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка В.В. на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2019 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу Харківській області Попляк В.В., ОСОБА_2 на дії приватного виконавця.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 липня 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду цивільної за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу Харківській області Попляк В.В., ОСОБА_2 на дії приватного виконавця.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду.

19 липня 2019 року до суду апеляційної інстанції представником Волторніст С.І. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка В.В. залишити без задоволення, ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2019 року залишити без змін.

Вважає ухвалу суду законною, обґрунтованою та такою, що постановлена судом при дотриманні норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що законодавством визначено види коштів та рахунки, накладення арешту на які заборонено.

Приватний виконавець не був позбавлений можливості звернути стягнення на пенсійні виплати ОСОБА_1 в порядку ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», у своїй заяві від 08 листопада 2018 року ОСОБА_1 повідомляв, що інших джерел доходів окрім пенсії не має та не заперечував про відрахування зі своєї пенсії у порядку, передбаченому ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження». Однак ці доводи були проігноровані приватним виконавцем, накладено арешт на рахунок боржника, на якому знаходяться пенсійні кошти. Постанова про накладення арешту унеможливлює вільне розпорядження своїми пенсійними коштами, що надходять на банківський рахунок, і в свою чергу призводить до порушення конституційних прав боржника. Також суд дійшов правильного висновку про те, що строк пропущений заявником з поважних причин і в обгрунтування поданого клопотання заявником надано докази.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи відповідно до статті 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що дійсно накладенням арешту на рахунок, з якого ОСОБА_1 отримує пенсію поставило його у скрутне матеріальне становище. При цьому, судом враховано, що арешт накладений приватним виконавцем ще на інші рахунки боржника, з яких заявник не просить скасувати арешти, не перешкоджає проведенню виконавчих дій та реальному виконанню рішення суду. Таким чином, оскаржувана постанова в цій частині винесена з порушенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушує законні права та інтереси скаржника, як сторони виконавчого провадження. Вимоги скарги на дії приватного виконавця в частині накладення арешту на єдиний рахунок, з якого отримується пенсія є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині скасування арешту встановленого на рахунок фізичної особи боржника, як такого, що суперечить вимогам п. 7 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження». Також, суд поновив строк на оскарження постанови приватного виконавця від 13 лютого 2019 року, оскільки вважав, що строки пропуску строку на її оскарження пропущений заявником з поважних причин і в обґрунтування даного питання заявником надані докази. Заперечення приватного виконавця щодо відсутності підстав для поновлення строку суд вважав необґрунтованими.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.Суд апеляційної інстанції з таким висновком суду першої інстанції погоджується, з огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 26 жовтня 2017 рішенням Київського районного суду м. Харкова стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 32500 доларів США, що відповідно до курсу НБУ становить 880425 грн, 3% річних 24404,36 грн. Також стягнуто судові витрати 8000 грн.

В межах виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа по виконанню даного рішення суду від 26 жовтня 2017 року приватним виконавцем Попляк В.В. постановою від 13 лютого 2019 року було накладено арешт на грошові кошти боржника ОСОБА_1 , що містяться на рахунках в ПАТ КБ «Приватбанк» № № НОМЕР_2 , НОМЕР_1 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 . (а.с. 8-9).

Звернувшись до суду зі скаргою про визнання дій неправомірними та скасування постанови приватного виконавця представник Окунєва О.М. зазначив, що ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію, вказав, що один із рахунків це є рахунок, з якого він отримує пенсію, що є його єдиним джерелом доходу і накладення арешту на цей рахунок позбавляє його на отримання пенсії та достатній життєвий рівень, порушує його конституційні права.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Частиною другою ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Cтаттею першою Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень в силу частини 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі Закон) покладається, в тому числі, й на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з частиною першою ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною другою статті 18 вищевказаного закону передбачено, що виконавець зобов`язаний в тому числі здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Тобто, виконавче впровадження це сукупність дії державного виконавця (при цьому вказані дії повинні бути вичерпними), спрямованих на реальне виконання судового рішення, і проведення всіх дій є обов`язком державного виконавця.

Пунктом 7 частини 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Частиною 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», визначено, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Частиною третьою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Відповідно ч. ч. 2, 3, 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Водночас статтями 68, 70 Закону України «Про виконавче провадження» врегульовано порядок звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Так, відповідно до ст. 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків; за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків.

З пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру на утримання членів сім`ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств, установ і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку із смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках.

За іншими видами стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії.

Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Згідно частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконання та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 2. ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

В рішенні Конституційного Суду України № 25рп/2009 від 07.10.2009 року зазначено, що право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел та забезпечується статтями 46 та 64 Конституції України.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Відповідно до ч. 1 ч. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. За положеннями ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Cтаттею 46 Конституцією України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 01 січня 2019 року становить 1921 гривні.

Як свідчать матеріали справи згідно виписок ПАТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_1 дійсно відкрито рахунок № НОМЕР_1 для отримання пенсії, на який на підставі постанови приватного виконавця накладено арешт.

Водночас приватним виконавцем накладений арешт, крім пенсійного, також і на інші рахунки боржника, з яких заявник не просить скасувати арешти, що не перешкоджає проведенню виконавчих дій та реальному виконанню рішення суду. У той же час з банківської виписки вбачалося, що коштів на банківських рахунках ОСОБА_1 недостатньо для того аби у повному обсязі виконати рішення суду.

Накладенням арешту на рахунок, з якого ОСОБА_1 отримує пенсію, яка є його єдиним джерелом доходу, поставило його у скрутне матеріальне становище. Даних про наявність у ОСОБА_1 інших доходів, крім пенсії, матеріали справи не містять. Арешт пенсійного рахунку порушує право боржника на отримання коштів, необхідних для існування.

Водночас приватний виконавець не був позбавлений можливості звернути стягнення на пенсійні виплати ОСОБА_1 в порядку ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», крім того, у своїй заяві від 08 листопада 2018 року ОСОБА_1 повідомляв, що інших джерел доходів окрім пенсії не має та не заперечував про відрахування зі своєї пенсії у порядку, передбаченому ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, постанова в оскарженій частині винесена з порушеннямКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушує законні права та інтереси скаржника, як сторони виконавчого провадження.

За таких обставин не можна вважати, що державний виконавець діяв у спосіб, що визначений Конституцією України та Законом України «Про виконавче провадження».

Виходячи з принципу «належного урядування», визначення якого міститься в рішеннях Європейського суду з прав людини в справі «Москаль проти Польщі», «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» та «Лелас проти Хорватії», ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 просив поновити йому строк на оскарження постанови приватного виконавця від 13 лютого 2019 року, оскільки він ним пропущений з поважних причин, так як дійсно отримав оскаржувану постанову 19 лютого 2019 року, однак не знав, що виконавець наклав арешт на рахунок, з якого він отримує пенсію і дізнався про це лише 12 березня 2019 року, тобто в день отримання пенсії і подав скаргу до суду 22 березня 2019 року поштою.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, а при оскарженні постанови про відкладення провадження виконавчих дій - у триденний строк, які обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Наприклад, при оскарженні бездіяльності зазначених осіб у вигляді невжиття заходів з примусового виконання судового рішення до уваги може бути взято ті обставини, що стягувач, який подав до відповідного органу заяву про відкриття виконавчого провадження і не отримав у визначений законом строк (з урахуванням поштового обігу) задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні процесуальні документи та чи ознайомлений він із матеріалами виконавчого провадження.

Згідно вимог ст. 447-449 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

Скаргу може бути подано до суду:а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

З огляду на зазначені обставини, на які посилається ОСОБА_1 як на підстави для поновлення строку на подання скарги, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду про те, що строк на оскарження постанови приватного виконавця від 13 лютого 2019 року, пропущений ним з поважних причин, а тому висновок суду про поновлення ОСОБА_1 строку на оскарження постанови приватного виконавця виконавчого округу Харківській області Попляка В.В. від 13 лютого 2019 року є правильним.

За таких обставин висновок суду про визнання неправомірними дії приватний виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка В.В. щодо винесення постанови про накладення арешту на кошти боржника від 13 лютого 2019 року в частині накладення арешту на банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в ПАТ КБ «Приватбанк», скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка В.В. від 13 лютня 2019 р., винесену в рамках виконавчого провадження № 55454142 в частині накладення арешту на банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритого в ПАТ КБ «Приватбанк» є законним та обгрунтованим.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, які є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи. Судовим розглядом підстав для скасування ухвали суду не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції постановлена ухвала з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

29 липня 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Волторніст С.І. подав до суду клопотання про розподіл судових витрат, просив стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляк В.В. судові витрати на користь ОСОБА_1 в розмірі 750 грн.

Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

За положеннями Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Цей Закон визначає, що видами правової допомоги - є надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складання заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

За змістом положень статті 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням.

Відповідно частин першої, другої статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (Постанова Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17).

Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. п. в п.4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до п. 2 додаткової угоди від 10 липня 2019 року до договору за супроводження в Харківському апеляційному суді інтересів клієнта у апеляційному провадженні щодо розгляду апеляційної скарги приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляк В.В. на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2019 року гонорар адвоката складає 750 грн.

16 липня 2019 року сторонами договору підписано акт наданих послуг № 2 до договору про правову допомогу № 10/07/19-1 від 10 липня 2019 року, з детальним описом робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом.

Відповідно до умов п. 6.5, п. 6.6. договору про правову допомогу № 10/07/19-1 від 10 липня 2019 року клієнт повинен оплатити гонорар протягом 5 днів з моменту підписання сторонами акту наданих послуг.

16 липня 2019 року ОСОБА_1 оплатив адвокату гонорар у розмірі 750 грн, що підтверджується копією прибуткового касового ордеру № 8 від 16 липня 2019 року та квитанцією.

Отже, ОСОБА_1 поніс витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 750 грн, які є документально підтвердженими (а.с. 158-163 том 6).

Враховуючи вищевикладене, надання правничої допомоги підтверджено належними та достатніми доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, та їх вартості, тому суд вважає, що з приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка В.В. на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у розмірі 750 грн. у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384, ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка Володимира Володимировича залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Попляка Володимира Володимировича на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 750 грн. у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 вересня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді: І.В. Бурлака

А.І. Колтунова