Ухвала

Іменем України

15 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 325/1165/18

провадження № 61-1855ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В.О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 29 січня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором від 24 липня 2010 року б/н в розмірі 27 906,66 грн, з яких: 5 327,96 грн - заборгованість за кредитом; 17 578,70 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 5 000,00 грн - заборгованість за пенею. В решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 1 074,82 грн.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 29 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2018 року у даній справі визнано неподаною та повернуто заявникові.

Суд апеляційної інстанції, повертаючи апеляційну скаргу, керувався положеннями статті 185, частини 2 статті 357 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та виходив з того, що ОСОБА_4 не виконала вимоги, викладені в ухвалах від 17 грудня 2018 року та від 03 січня 2019 року, щодо сплати судового збору, тобто не усунула недоліки апеляційної скарги.

У лютому 2019 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Запорізького апеляційного суду від 29 січня 2019 року, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд.

Заявник вважає, що вона як споживач фінансових послуг звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів», а тому ухвала суду апеляційної інстанції про повернення її апеляційної скарги підлягає скасуванню.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

У відповідності до частини другої статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

За змістом частини третьої статті 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що не погоджуючись із рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2018 року, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5 03 грудня 2018 року звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, порушуючи при цьому питання про звільнення її від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 грудня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про звільнення від сплати судового збору, залишено її апеляційну скаргу без руху та встановлено строк для усунення наявного у ній недоліку щодо надання документа про сплату судового збору. Заявникові роз'яснено наслідки невиконання вимог ухвали суду.

02 січня 2019 року на адресу Запорізького апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_4 про роз'яснення ухвали суду апеляційної інстанції від 17 грудня 2018 року, зокрема, в частині зобов'язання її як споживача фінансових послуг сплатити судовий збір.

Ухвалами Запорізького апеляційного суду від 03 січня 2019 року ОСОБА_4 відмовлено у роз'яснені ухвали Запорізького апеляційного суду від 17 грудня 2018 року, якою залишено без руху її апеляційну скаргу, а також продовжено їй строк для направлення до суду апеляційної інстанції оригіналу квитанції про сплату судового збору в розмірі 2 643,00 грн.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, копії ухвал від 17 грудня 2018 року та від 03 січня 2019 року ОСОБА_4 в особі свого чоловіка ОСОБА_4 отримала 09 січня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 09 січня 2019 року копії зазначених ухвал суду апеляційної інстанції отримав також ОСОБА_5, - представник ОСОБА_4

Встановивши, що ні ОСОБА_4, ні її представник у встановлений судом строк не виконали вимоги, викладені в ухвалах від 17 грудня 2018 року та 03 січня 2019 року щодо сплати судового збору, тобто недоліки апеляційної скарги не усунули, суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав її неподаною та повернув.

Посилання ОСОБА_4 на те, що відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» вона звільнена від сплати судового збору, є безпідставними, оскільки згідно цього Закону від сплати судового збору за подання позову (чи апеляційної скарги) у спорах, що виникають із кредитних правовідносин, споживачі звільнені лише в разі, якщо вони виступають у процесуальному статусі позивачів, а не відповідачів. Таким чином, відповідачі при поданні апеляційної скарги у справах про стягнення заборгованості за кредитним договором мають сплачувати судовий збір за ставками, встановленими Законом України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір».

Оскільки у даній справі ОСОБА_4 є відповідачем, це позбавляє її права на звільнення від сплати судового збору з підстав, визначених частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому судом апеляційної інстанції обґрунтовано запропоновано їй сплатити судовий збір за вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором.

За правилами частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У відповідності до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судом апеляційної інстанції норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, а є лише незгодою заявника з його змістом.

Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 29 січня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

Г. І. Усик