Справа № 456/980/18 Головуючий у 1 інстанції: Гула Л.В.
Провадження № 22-ц/811/312/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 листопада 2018 року в складі судді Гули Л.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною власністю та зміну черговості спадкування,-

встановила:

У березні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною власністю та зміну черговості спадкування,просила встановити факт проживання її з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.06.2001 року до 12.03.2018 року, визнати квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «Volkswagen LT35», 2003 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , спільною власністю її та ОСОБА_6 як майно, набуте ними за час спільного проживання, визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобіля «Volkswagen LT35», 2003 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , визнати її спадкоємцем четвертої черги та визнати за нею право на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги, покласти судові витрати на відповідачів (т.1 а.с. 35-41).

Вимоги обґрунтовувала тим, що з червня 2001 року вона почала проживати однією сім`єю з ОСОБА_6 , як подружжя без реєстрації шлюбу. Майже сімнадцять років вони прожили разом, як чоловік і дружина, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах. У нього крім неї фактично нікого не було, оскільки з першою дружиною він розлучився у 2000 році через зловживання алкоголем, донька виїхала проживати в Республіку Італія, там вийшла заміж, а син взагалі з ним не спілкувався з невідомих для неї причин. 12.03.2018 року після тривалої хвороби ОСОБА_6 помер, перебуваючи на лікуванні в неврологічному відділенні Львівської обласної клінічної лікарні. З ОСОБА_6 вони проживали в злагоді, останній перестав випивати, вони спільно започаткували бізнес, здійснюючи господарську торгівельну діяльність на ринку (продавали овочі та фрукти). Внаслідок спільної трудової та підприємницької діяльності вони почали накопичувати спільні кошти, за які придбали автомобіль «Volkswagen», 2003 року випуску, яким користувалися спільно для торгівлі овочами та фруктами, а у 2004 році придбали квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 27,18 кв.м. В нотаріальній конторі при оформленні договору купівлі-продажу вони були присутні разом з покійним і кошти за квартиру платили спільно. В цій квартирі вони зробили ремонт. Ремонтні роботи їм допомагав робити її син ОСОБА_7 та родич ОСОБА_8 . За зароблені від спільної торгівельної діяльності на ринку кошти вони придбали також речі побутового вжитку, а саме: холодильник, телевізор, пральну машину, газову плиту, які на даний час знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 . Відтак, незважаючи на те, що вони не перебували в офіційному шлюбі, між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю, оскільки вони спільно працювали, спільною працею заробляли кошти, які витрачали на власні потреби, на придбання майна, на відпочинок. За 17 років спільного проживання вони ніколи не були окремо один від одного, завжди тільки разом всюди і скрізь. Чоловік часто хворів, неодноразово лікувався. В січні 2018 року у ОСОБА_6 стався черговий інсульт, його госпіталізували до Львівської обласної клінічної лікарні, де він помер. Поки вона з чоловіком перебувала в лікарні, відповідачка ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_6 , забрала з їх квартири деякі документи медичного характеру, а також технічний паспорт на автомобіль та ключі від нього. Крім цього, відповідачка ОСОБА_4 повідомила, що право на проживання в татовій квартирі за нею буде зберігатися протягом півроку. На даний час відповідачка ОСОБА_4 взагалі змінила замки і не допускає її у квартиру, в якій вона прожила з ОСОБА_6 з 2004 року та яку придбала, в тому числі, і за свої кошти. Іншим спадкоємцем покійного ОСОБА_6 є його син від першого шлюбу ОСОБА_5 , який відноситься до першої черги спадкування. Враховуючи дані обставини, вважає, що майно придбане за час спільного проживання, є спільною власністю, оскільки вона з чоловіком проживали спільно без реєстрації шлюбу понад п`ять років, а тому вона є спадкоємцем 4-ї черги за законом. Окрім того, вважає, що оскільки вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, просить визнати за нею право на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги.

Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 листопада 2018 року узадоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною власністю та зміну черговості спадкування відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , вважає рішення незаконним та належно необґрунтованим, оскільки суд неповно з`ясував обставини справи, які мають значення для справи та порушив норми матеріального права.

Покликається на норми цивільного та сімейного кодексів щодо презумпції спільного майна жінки та чоловіка.

В апеляційній скарзі зазначає, що ухвалюючи оскаржуване у справі рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення жодного свідка, більшість з яких були сторонні люди.

Зокрема, свідок ОСОБА_9 , яка відчужила позивачу та покійному ОСОБА_6 квартиру, зазначала, що останні поводились, як подружжя, при укладенні договору купівлі-продажу квартири були разом та в подальшому спільно проживали в цій квартирі.

Усі свідки є сусідами по АДРЕСА_2 , а не знайомими, як це вказують відповідачі і вони чітко підтвердили факт проживання позивачки спільно сім`єю з померлим ОСОБА_6 .

Крім цього, свідок ОСОБА_10 підтвердив факт здійснення торгівлі спільно позивачки з ОСОБА_6 , спільного проживання, опікування та догляду один за одним, зокрема, надав пояснення, що у час коли позивач зламала ногу, то покійний ОСОБА_6 возив її на їхньому автомобілі до квартири.

Звертає увагу на наявність у неї оригіналів документів, наданих їй ОСОБА_6 , таких як трудова книжка, свідоцтво про народження, військовий квиток, свідоцтво машиніста екскаватора, оригінали квитанцій про оплату комунальних послуг, що свідчить про спільні права та обов`язки, а після смерті останнього продовжує проживати у квартирі АДРЕСА_1 , оплачувати комунальні послуги.

Стверджує, що висновок суду про те, що докази (фотокартки) щодо спільного відпочинку в м. Одеса, в спільній квартирі та природі є виключно спільним дозвіллям позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_6 принижує її честь та гідність, зважаючи на те, що є християнкою та має поважний вік.

Крім цього, суд не дослідив майнового стану кожного з подружжя на момент придбання спільного майна, а факт про нібито наявності у ОСОБА_6 1200 дол. США (компенсації від колишньої дружини) не знайшов свого підтвердження.

Також, суд не надав належної оцінки тому факту, що ОСОБА_6 , будучи важко хворим, в закладі охорони здоров`я, виписав виключно на неї довіреність від 23.01.2018 року на отримання коштів у розмірі 10000 грн., які були його особистими збереженнями.

При цьому, судом не встановлено доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 довіряв кошти, які належали йому особисто, своїй донці чи сину та чи давав їм користуватися машиною або квартирою.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд не надав оцінки її особистим поясненням щодо купівлі побутового майна, що підтверджується відповідними товарними чеками.

Суд першої інстанції встановив те, що померлий ОСОБА_6 хворів рядом хронічних захворювань, а згідно листа Львівської обласної клінічної лікарні № 1316/с від 29.03.2018 року позивач здійснювала цілодобовий нагляд за своїм хворим цивільним чоловіком, однак не надав їм належної оцінки.

Разом з апеляційною скаргою подала та просить приєднати до матеріалів справи докази несення спільних витрат на ремонт та благоустрій їх спільної квартири.

Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Судові витрати покласти на відповідачів.

15.03.2019 року ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, просив скаргу відхилити, рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 листопада 2018 року залишити без змін.

25.03.2019 року ОСОБА_1 подала відповідь на відзив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідача ОСОБА_3 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог та ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала доказів того, що вона разом з ОСОБА_6 спільно займалися підприємницькою діяльністю, а саме: здійснювали торгівлю овочами та фруктами на прилеглій до Стрийського міського ринку території по АДРЕСА_3 , більше того, долучені до матеріалів справи докази свідчать про те, що дозвільні документи були оформлені на ОСОБА_11 , дочку ОСОБА_1 , яка здійснювала орендну плату, відповідні договори укладені також на її ім`я.

Суд першої інстанції прийшов висновку, що наявність у позивача особистих документів ОСОБА_6 не є підтвердженням факту спільного проживання, ведення спільного побуту та господарства останнього з ОСОБА_1 , а долучені до матеріалів справи позивачем оригінали квитанцій про оплату комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 за період з 2006-2017 р.р., копія договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 11.08.2004 року, копія гарантійного талону на газовий конвектор від 25.08.2004 року, копія договору № 1217 на користування послугами кабельного телебачення від 28.09.2004 року в квартирі АДРЕСА_1 , які видані та укладені на ім`я ОСОБА_6 , свідчать лише про те, що останній утримував квартиру АДРЕСА_1 , власником якої був.

Долучені до матеріалів справи угода про надання інформаційно-консультативних та туристично-екскурсійних послуг, заявка на бронювання бази відпочинку «Мікрон» (м. Одеса) та фотокартки свідчать лише про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 спільно проводили відпочинок та дозвілля, однак не можуть бути доказом того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 постійно мешкали разом та вели спільне господарство, як і надання ОСОБА_6 довіреності позивачці на отримання коштів, та не є достатнім доказом для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст. 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї, враховуючи те, що позивач в документах вказувала своє місце реєстрації: АДРЕСА_4 , де й фактично була зареєстрована в період 2001-2018 років.

Крім цього, судом встановлено, що витрати на лікування ОСОБА_6 здійснювала його дочка ОСОБА_4 , витрати на поховання ОСОБА_6 поніс його син ОСОБА_5 , що підтвердила сама позивач в судовому засіданні.

На переконання суду першої інстанції, належних і допустимих доказів ведення спільного господарства ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , наявності в них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, що є необхідними для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю, позивач не надала і таких в судовому засіданні не здобуто, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту.

Таким чином, позивачкою не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період, упродовж якого було придбано спірну квартиру та автомобіль, відтак суд прийшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною власністю.

Зважаючи на те, що позовні вимоги про визнання за права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобіля «Volkswagen LT35», 2003 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , визнання її спадкоємцем четвертої черги та визнання за нею права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги є похідними від позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання майна спільною власністю, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Судом встановлені такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , за вказаною адресою вона оформляла субсидію та отримує пенсію.

Відповідачі у справі, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , є дітьми ОСОБА_6 , який відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 13.03.2018 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1. а.с. 82), відтак відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги за законом.

26.10.2000 року ОСОБА_6 розірвав шлюб з ОСОБА_12 , матір`ю відповідачів, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 13.07.2004 (т. 1 а.с. 19).

В свою чергу, ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 13.07.2004 належила квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №4325046 від 02.08.2004 (т. 1 а.с. 10, 11).

Згідно технічного паспорта на приватизовану квартиру (будинок), виданого 02.08.2004 Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації, квартира АДРЕСА_1 складається з 1 кімнати, житловою площею 21,55 кв.м, загальна площа квартири 27,18 кв.м. (т. 1 а.с. 12).

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_6 , що підтверджується записами в будинковій книзі для прописки громадян (т. 1 а.с. 13-15).

З долученого до матеріалів справи договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, який був укладений 11.08.2004 року між КП «Мрія» та ОСОБА_6 , у квартирі АДРЕСА_1 мешкає одна особа (т.1 а.с. 60).

Ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 183900 грн. без ПДВ (т.1 а.с. 43).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 04.10.2011 ОСОБА_6 також був власником автомобіля марки Volkswagen, модель LT35, 2003 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (т. 2 а.с. 155).

ОСОБА_6 був страхувальником автомобіля «Volkswagen», 2003 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/3341006 від 26.04.2017 (т. 1 а.с. 16).

Згідно довідки Стрийського автосервісного підприємства АТ «Львів-Авто» від 16.03.2018 року ринкова ціна транспортного засобу марки «Volkswagen LT35», 2003 року випуску, об`єм двигуна 2500 см. куб., тип кузова вантажний, вид палива дизельне паливо, станом на 16.03.2018 року згідно з бюлетнем автотоварознавця становить 6810 USD, що відповідно до курсу НБУ дорівнює 178900 грн. (т. 1 а.с. 44).

Відповідно до довідки МСЕК від 02.03.2006 ОСОБА_6 був інвалідом третьої групи, причина інвалідності трудове каліцтво (т. 1 а.с. 20-21).

Як інваліду ІІІ групи, ОСОБА_6 виплачувалися страхові виплати та надавалися санаторно-курортні путівки (лист Стрийського відділення Управління виконавчої дирекції фонду у Львівській області Фонду соціального страхування України № 03-467 від 20.07.2018) (т. 2 а.с. 39).

Загальна сума його доходу за період з травня 2001 року по грудень 2006 року становить 12134,97 грн. (т. 2 а.с. 40-43), з січня 2007 року по березень 2018 року 124984,62 грн. (т. 2 а.с. 44-52).

Крім цього, ОСОБА_6 знаходився на обліку в Стрийському відділі обслуговування громадян і отримував пенсію за віком (т. 2 а.с. 72).

Також ОСОБА_6 мав відкритий рахунок № ЛВ НОМЕР_6 у ВАТ «Державний ощадний банк України» з 13.04.2004 року, що підтверджується копією ощадної книжки (т. 1 а.с. 22).

Покійний ОСОБА_6 хворів рядом хронічних захворювань, про що свідчать долучені до матеріалів справи виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 94-101), результат обстеження ОСОБА_6 в офтальмологічній клініці « ОСОБА_13 » (т. 1 а.с. 102), виписка із медичної картки амбулаторного (стаціонарного хворого) (т. 1 а.с. 105), виписка з історії хвороби ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 106).

Крім цього, у листі комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня» № 1316/с від 29.03.2018 зазначено, що ОСОБА_6 перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні КЗ ЛОР «ЛОКЛ» з 24.01.2018 року по 12.03.2018 року з діагнозом: інфаркти мозку у вертебробазилярному басейні та лівій середньо- мозковій артерії з більбарними розладами (розлади ковтання, дизартерією), набряк-набухання головного мозку. Враховуючи важкий стан пацієнта та потребу в цілодобовому нагляді, додатковий догляд в неврологічному відділенні постійно здійснювала ОСОБА_1 (т. 1 а.с.103).

Звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_1 на обґрунтування своїх вимог покликалась на те, що з червня 2001 року вона почала проживати однією сім`єю з ОСОБА_6 , як подружжя без реєстрації шлюбу та проживала разом з ним, як чоловік і дружина, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах, тому майно придбане за час спільного проживання, є спільною власністю, оскільки вона з чоловіком проживали спільно без реєстрації шлюбу понад п`ять років, відтак є спадкоємцем 4-ї черги за законом. Зважаючи на те, що протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, просила визнати за нею право на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 зверталася до приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Швед І.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 як громадянська дружина (т. 1 а.с. 24).

Приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Швед І.В. відмовила ОСОБА_1 у прийнятті заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , оскільки приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Марків І.О. 17.03.2018 року відкрита спадкова справа після смерті ОСОБА_6 та повідомлено ОСОБА_1 про те, що вищезгадану заяву вона може подати за місцезнаходженням спадкової справи (т. 2 а.с. 136).

18 червня 2018 року ОСОБА_1 подала заяву приватному нотаріусу Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Марків І.О. про прийняття спадщини (т. 2 а.с. 138).

Згідно із ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менше як пять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правовіакти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до роз`ясень, наведених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

У статті 44 КпШС України вказано, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Колегія суддів звертає увагу, що вимоги позивачки ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_6 з 01.06.2001 року по 01.01.2004 року не підлягають до задоволення, оскільки норми діючого на цей час КпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

В свою чергу, за положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обовязків подружжя.

При цьому, частиною 2 статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України необхідно виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Предметом доказування при розгляді справ про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, передусім складає сукупність обставин, що є згідно із законом основними ознаками сім`ї: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Звертаючись з позовними вимогами, позивач в силу вимог ст. 12 ЦПК України повинен довести правову та фактичну підстави своїх вимог.

Частиною першою ст. 315 ЦПК України передбачено перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені у судовому порядку.

Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Поняття «проживання однією сім`єю» та «член сім`ї» не є тотожними, оскільки особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сім`ї, проте не проживати з ним однією сім`єю.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї.

Таким чином, для встановлення спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки до уваги беруться докази щодо ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації чи фактичного проживання, фотографії певних подій, докази придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (договори купівлі-продажу, фіскальні чеки, інші письмові докази і таке інше).

Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї .

Аналіз наведених вище норм закону, доказів встановлених судом першої інстанції та показань допитаних в суді першої інстанції свідків дає підстави дійти висновку, що позивач ОСОБА_1 та померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , проживали однією сім`єю, разом систематично вели спільне господарство, займалися торгівлею, брали участь у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сімї, мали взаємні права та обов`язки тощо.

Крім послідовних та узгоджених між собою та іншими матеріалами справи показань свідків, зазначені обставини об`єктивно підтверджуються фактом придбання квартири у сусідки позивача ОСОБА_1 , дочки ОСОБА_9 ОСОБА_14 Зокрема ОСОБА_9 зазначила, що про продаж квартири на АДРЕСА_2 домовлялись із ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . Після продажу квартири провідувала ОСОБА_1 у зазначеній квартирі.

Факт проживання однією сім`єю також підтверджується приєднаними до справи фотосвітлинами, на яких зображено позивачку та ОСОБА_6 в різних місцях на відпочинку, в колі інших осіб та у різні роки (т.1 а.с. 68-80).

Що стосується доводів позивача ОСОБА_1 про початок проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства починаючи з червня місяця 2001 року і до 12 березня 2018 року (часу смерті ОСОБА_6 ), то такі не спростовані належними доказами, іншого терміну в цьому контексті, колегією суддів не встановлено.

Відтак, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту її проживання разом із ОСОБА_6 в період з 01.01.2004 року по час с мерті ОСОБА_6 12.03.2018 року знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню, що свідчить про часткову підставність доводів позовної заяви, апеляційної скарги та необґрунтованість оскаржуваного рішення, відтак необхідність його скасування.

Статтею 60 СК України закріплено презумпцію спільності майна подружжя. Відповідно до положень вказаної статті майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Зважаючи на факт встановлення спільного проживання позивача ОСОБА_1 з ОСОБА_6 однією сім`єю, не перебування їх у будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, позовні вимоги про визнання квартири АДРЕСА_1 та автомобіля «Volkswagen LT35», 2003 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_6 як майно, набуте ними за час спільного проживання є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Відповідно до роз"яснень, які викладені у п. 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду").

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

На переконання колегії суддів, визначення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності, яка є рівною для всіх її співвласників, без виділу частки або поділу спільного сумісного майна в натурі, має самостійне правове значення, оскільки в результаті визначення розміру часток позивачів припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності.

З врахуванням наведеного, підлягає до задоволення позовна вимога ОСОБА_1 про визнання за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину автомобіля «Volkswagen LT35», 2003 року випуску, VIN номер НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 1259 ЦК України черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину або на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Безпорадність це безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечувати умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та лікування.

Колегія судів вважає, що позивач не довела, що спадкодавець ОСОБА_6 внаслідок похилого віку, тяжкої хвороби перебував тривалий час у безпорадному стані і потребував допомоги.

Так, ОСОБА_6 отримував пенсію і міг матеріально самостійно забезпечити умови свого життя.

З медичної документації, вбачається, що ОСОБА_6 хворів, проте на її основі неможливо встановити, що спадкодавець перебував у безпорадному стані, додатковий догляд позивачем ОСОБА_6 з 24.01.2018 по 12.03.2018 року не може бути свідченням тривалого часу опікування, матеріального забезпечення, надавання іншої допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Крім цього, витрати на лікування ОСОБА_6 здійснювала його дочка ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 167-192).

Таким чином, позивачем ОСОБА_1 не надано належних доказів, які б давали їй право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги за законом, тому підстави для зміни черговості одержання права на спадкування ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_6 відсутні.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог з частковим задоволенням таких.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 листопада 2018 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною власністю та зміну черговості спадкування задовольнити частково.

Встановити факт про те, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю з ОСОБА_6 без шлюбу, з 01 січня 2004 року і по день смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «Volkswagen LT35», 2003 року випуску, д.р.н. НОМЕР_2 , VIN номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частину автомобіля «Volkswagen LT35», 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , VIN номер НОМЕР_1 .

Визнати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1233 (одна тисяча двісті тридцять три) грн. 00 коп. з кожного та за подання апеляційної скарги в розмірі 1850 (одна тисяча вісімсот п`ятдесят) грн. 10 коп. з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 11 вересня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк