Постанова

Іменем України

02 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 497/644/16-ц

провадження № 61-35383св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що офіційно вона не заміжня, у період із жовтня 2000 року по вересень 2015 року проживала однією сім`єю, без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , який на момент їхнього спільного проживання був вдівцем і мав на утриманні двох неповнолітніх дітей. Вони проживали спільно за адресою: АДРЕСА_1 , та вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя. Відповідач, за рахунок сімейних заощаджень, які сформовано від її підприємницької діяльності та заробітної плати, придбав майно. Нерухоме майно спочатку було оформлене на її ім`я, а згодом, у 2012 році переформлено на ім`я ОСОБА_2 .

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просила встановити факт проживання однією сім`єю, без державної реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у період із жовтня 2000 року по вересень 2015 року та визнати об`єктом спільної власності: нежитлове приміщення, загальною площею 92 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; квартиру НОМЕР_2, загальною площею 56,2 АДРЕСА_4 ; автомобіль марки «GEELY MGRAND» 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частини вказаного майна.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 14 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період із жовтня 2000 року по грудень 2013 року. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 : нежитлове приміщення, загальною площею 92 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; квартиру НОМЕР_2, загальною площею 56,2 АДРЕСА_4 ; автомобіль марки «GEELY MGRAND» 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини вказаного майна.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що сторони у період із жовтня 2000 року по грудень 2013 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а спірне майно є їхньою спільною сумісною власністю, що підтверджено фотознімками та показаннями свідків.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду виходив із того, що згідно з пунктом 1 розділу VІІ Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. Фактами, про які заявлено самою ОСОБА_1 при укладенні договорів купівлі-продажу та передачі в іпотеку нерухомості, які посвідчені нотаріально, спростовуються обставини, зазначені у її позові про те, що спірне нерухоме майно, придбане за час спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу за спільні кошти сторін. При цьому посилання позивача на те, що вона підписала договір купівлі-продажу від 24 грудня 2012 року та іпотечний договір із ОСОБА_2 на прохання відповідача і відомості про її особисту приватну власність та неперебування у зареєстрованому та фактичному шлюбі вказані у договорах також на прохання відповідача, не можуть бути взятими до уваги, оскільки належних доказів, які б підтверджували ці посилання позивачем не надано. Крім того, повністю аналогічні відомості вказані ОСОБА_1 при посвідченні договору дарування від 15 січня 2014 року в іншого нотаріуса, за яким вона відчужила квартиру своїй дочці і де відповідач не виступав стороною договору.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У червні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2018 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що апеляційним судом не надано правової оцінки залученої до матеріалів справи ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 20 липня 2016 року справа № К/800/17497/16, якою за її касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду у справі № 815/1093/14, категорія № 6.3 від 18 червня 2014 року до Державної реєстраційної служби України, державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, доводи визнано обґрунтованими та справу призначено до розгляду. Крім того, Болградським районним судом Одеської області відкрито провадження у справі № 497/468/17 (провадження № 2/497/435/17) за її позовом про визнання неукладеним іпотечного договору, змін до іпотечного договору про повернення майна, набутого без достатньої правової підстави та визнання недійсною боргової розписки. Суд, не зважаючи на наявність у матеріалах справи підтвердження другої групи інвалідності, безпідставно стягнув з неї суму судового збору.

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 подав до суду відзив на касаційну скаргу у якому зазначив, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подала до суду додаткові пояснення.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення апеляційного суду в частині вирішення питання розподілу судових витрат - скасуванню та ухваленню нового рішення у цій частині. В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін.

Судом установлено, що ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_5 , на підставі договору купівлі-продажу від 28 липня 2010 року № 5499.

Відповідно до договору купівлі-продажу, 24 грудня 2012 року ОСОБА_1 відчужила ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_5 , за 96 130,00 грн, які продавець одержав повністю при підписанні цього договору від покупця. Відповідно до пункту 10 вказаного договору ОСОБА_2 стверджує, що у шлюбі не перебуває й грошові кошти, що витрачаються ним на придбання квартири за цим договором не є спільною сумісною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, витрачені на купівлю квартири, у тому числі відповідно до статей 65, 74, 97 СК України, не має.

Відповідно до пункту 11 цього договору ОСОБА_1 довела до відома ОСОБА_2 , що відчужувана квартира не є спільною сумісною власністю та є особистою приватною власністю, оскільки на час його набуття (як і на день підписання цього правочину) продавець не одружений, і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану квартиру (його частку), у тому числі й відповідно до статей 65, 74, 97 СК України, не має. Відповідно пункту 13 вказаного договору сторони домовилися, що під передачею відчужуваної квартири за цим договором необхідно вважати символічну передачу речі. Прийняття покупцем від продавця оригіналу договору купівлі-продажу квартири свідчить про те, що передача речі відбулася, а покупець свідчить, що він квартиру приймає, одержавши договір купівлі-продажу квартири. Договір нотаріально посвідчений та зареєстрований у реєстрі за № 10512.

Згідно з іпотечним договором від 24 грудня 2012 року ОСОБА_1 передала в іпотеку ОСОБА_2 магазин, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Болградською міською радою Одеської області 29 вересня 2010 року на підставі рішення Виконавчого комітету Болградської міської ради від 10 вересня 2010 року за № 332, зареєстрованого у Комунальному підприємстві «Болградське бюро технічної інвентаризації» номер запису 200, у Книзі 2, реєстраційний номер 31625618. Згідно з пунктом 3 вказаного договору, зазначений магазин наданий в іпотеку для забезпечення своєчасного виконання розписки, укладеної у простій, письмовій формі від 24 грудня 2012 року, відповідно до якої ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 гроші у сумі 1 000 000,00 грн, строком до 24 грудня 2013 року. Відповідно до пунктів 8, 9 договору, зобов`язання, забезпечені іпотечним договором, вважаються здійсненими, коли заборгованість цілком сплачена. При невиконанні ОСОБА_1 своїх зобов`язань щодо цього договору, право власності на предмет іпотеки переходить іпотекодержателю у встановленому законодавством порядку. Пунктом 12 цього договору визначено, що іпотекодавець довів до відома іпотекодержателя, а іпотекодержатель прийняв до уваги той факт, що магазин, який надається в іпотеку, не є спільною сумісною власністю та є особистою приватною власністю, оскільки на час його набуття (як і на день підписання цього договору) ОСОБА_1 не одружена та осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на магазин, який надається в іпотеку, у тому числі й відповідно до статей 65, 74, 97 СК України, не має. Відповідно до пункту 13 договору, ОСОБА_2 стверджує, що у шлюбі не перебуває й грошові кошти, що витрачаються ним на надання позики ОСОБА_1 , за цим договором, не є спільною сумісною власністю, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, витрачені на надання позики ОСОБА_1 , у тому числі й відповідно до статей 65, 74, 97 СК України, не має. Договір посвідчений нотаріально та зареєстрований у реєстрі за номером 10515.

28 грудня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір про внесення змін до договору іпотеки від 24 грудня 2012 року, згідно з яким ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 1 000 000,00 грн строком до 24 лютого 2013 року.

15 жовтня 2013 року ОСОБА_2 звернувся із вимогою до ОСОБА_1 про повернення йому грошових коштів у сумі 1 000 000,00 грн у тридцятиденний строк із моменту отримання цієї вимоги. При цьому, попередив, що у випадку невиконання цієї вимоги він зареєструє право власності на предмет іпотеки за собою. Вказану вимогу ОСОБА_1 отримала 17 жовтня 2013 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням. 18 грудня 2013 року ОСОБА_2 повторно звернувся до ОСОБА_1 із вимогою про повернення грошових коштів.

Згідно з договором позики від 20 серпня 2012 року, ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 12 500,00 дол. США для купівлі автомобіля. У договорі адресою місця проживання ОСОБА_2 зазначено: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки Територіального сервісного центру № 5144 Регіонального сервісного центру в Одеській області МВС України від 12 квітня 2016 року транспортний засіб марки «GEELY FE-1», державний номер НОМЕР_1 , зареєстрований 18 вересня 2012 року на ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

15 січня 2014 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_6 , яка належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24 квітня 2007 року.

Згідно з довідкою Виконавчого комітету Оксамитівської сільської ради від 21 лютого 2017 року, ОСОБА_2 у період 2001-2005 роки проживав за адресою: АДРЕСА_7 .

Відповідно до копії паспорта, ОСОБА_2 із 02 вересня 2008 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою Болградського РС ГУДМС України в Одеській області від 05 квітня 2016 року, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 11 березня 2014 року.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, який охоплюється часовим проміжком із жовтня 2000 року по грудень 2013 рокудля поділу майна, зареєстрованого на праві власності за ОСОБА_2 , яке, як стверджує позивач, придбане за рахунок спільних коштів сторін, тобто також і за рахунок її доходів, отриманих під час спільного проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 .

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції Українизакони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Водночас Конституція Українипередбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VIIПрикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Таким чином, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК Українита ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Крім того, частиною другою статті 3 СК Українипередбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Постановою Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11, ухваленою за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, сформульовано обов`язкову для усіх судів України правову позицію щодо визначення ознак сім`ї при встановленні наявності чи відсутності фактичних шлюбних стосунків та визначено, що положення частини другої статті 3 СК Українистосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період із жовтня 2000 року по 01 січня 2004 року, оскільки встановлення факту проживання однією сім`єю у період до 01 січня 2004 року не передбачено Кодексом законів про шлюб та сім`ю України.

Згідно із частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

За змістом статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши докази, надані сторонами щодо підтвердження та спростування вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю з 01 січня 2004 року і до грудня 2013, а також положення СК України, якими врегульовано відносини між особами, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, який набрав чинності 01 січня 2004 року, обґрунтовано встановив відсутність достатніх та належних доказів, які б підтверджували факт постійного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Тими фактами, про які заявлено самою ОСОБА_1 при укладенні договорів купівлі-продажу та передачі в іпотеку нерухомості, які посвідчені нотаріально, спростовуються обставини, зазначені у її позовній заяві про те, що спірне нерухоме майно, придбано за час спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу за спільні кошти сторін.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції, на підставі наявних у матеріалах справи доказах, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з відповідачем на час придбання спірного майна за спільні кошти.

Крім того, суд правильно визначив, що надані позивачем фотографії є неналежними та недопустимими доказами на підтвердження наявності між сторонами у справі спільного побуту, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи. Однак згідно з частиною першою статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Разом із тим Верховний Суд не може погодитися із рішенням суду апеляційної інстанції у частині вирішення питання розподілу судових витрат, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною сьомою статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК Серії 10 ААА № 949986, ОСОБА_6 є інвалідом II групи безтерміново.

Разом із тим, вказуючи про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 1 577,91 грн грн судового збору, апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи і є звільненою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Таким чином, рішення суду апеляційної інстанції підлягає зміні у частині вирішення питання розподілу судових витрат, оскільки ОСОБА_1 звільнена від оплати судових витрат, а тому судовий збір, за розгляд апеляційної скарги ОСОБА_2 , необхідно компенсувати за рахунок держави.

Керуючись статтями 133, 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1 577,91 грн, скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.

Компенсувати ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 577,91 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині постанову Апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко