Номер провадження: 22-ц/813/3562/19
Номер справи місцевого суду: 522/8549/18
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» - адвоката Ткаченка Б.Р.,

представника ОСОБА_1 адвоката Прядко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

16 травня 2018 року ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності: 25696023 від 14.02.2018 року державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І.О. У вказаній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_1 , чим створює перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні вказаною квартирою, що є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному об`ємі та просив задовольнити їх.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на ті обставини, що ОСОБА_1 не тільки зареєстрований, але постійно мешкає у квартирі АДРЕСА_1 , іншого житла не має. Визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позбавить ОСОБА_1 права користування єдиним житловим приміщенням, право власності на яке перейшло до позивача у примусовому порядку в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 07 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням було відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2018 року, та постановлення нового, про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності: 25696023 від 14.02.2018 року державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І.О.

Право власності на вказану квартиру позивач ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» набув як іпотекодержатель за договором відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 12.12.2011 року, надавши державному реєстратору для реєстрації прав власності на предмет іпотеки іпотечний договір №5273 від 19.09.2007 року, вимогу ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» від 15.12.2016 року, договір відступлення права вимоги №5207-5208 від 12.12.2011 року, рекомендоване повідомлення №015 від 14.12.2016 року, договір факторингу від 12.12.2011 року, рекомендоване повідомлення №0451 від 21.12.2016 року.

Разом з тим, згідно довідки від 02 травня 2018 року, у вказаній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_1 , 1983 року народження як член родини (пасинок) колишньої власниці квартири ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що за змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У зв`язку з цим, обираючи спосіб захисту прав, позивач ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» посилався на те, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є усуненням перешкод у користуванні належним позивачу майном.

Разом з тим, ухвалюючи судове рішення про відмову в забезпеченні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 у встановленому законом порядку набув право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Так, у відповідності до ст. 47 Конституції України та ст. 379 ЦК України передбачається право особи користування житловим приміщенням, що охоплює використання житлового приміщення для проживання та забезпечення її потреб. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Крім того, за змістом статей 3 та 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Місцем проживання особи визнається житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, у тому числі, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

З огляду на вказані вимоги законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням тягне за собою позбавлення такої особи права користування таким житлом для проживання та забезпечення її потреб, фактичне припинення підстав для доступу до житла.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги позивача ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на квартиру АДРЕСА_1 , про визнання особи, зареєстрованої за адресою вказаної квартири, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мають наслідком позбавлення житла для відповідача ОСОБА_1 , що за відсутності для того правових підстав є недопустимим.

При цьому, суд обгрунтовано зазначив, що у відповідності до п. 34 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Крім того, за змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною 2 ст. 109 ЖК УРСР передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Тобто, вказаною нормою житлового права установлюється загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Згідно з інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав ОСОБА_2 володіла квартирою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності ЯЯЯ №132946 від 19.01.2005 року.

Враховуючи, що кредитний договір та договір іпотеки було укладено 19.09.2007 року, то слід дійти висновку про те, що вказана квартира не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів.

Крім того, позивачем не спростовані доводи відповідача, що останній не має іншого житла, та будь-якого майна у власності.

Таким чином, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що при вирішенні питання про позбавлення особи права користування житловим приміщенням, яке вибуло з власності іпотекодавця на підставах, передбачених Законом України «Про іпотеку», необхідно керуватися вимогами ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР.

При цьому, суд правильно виходив із того, що в межах розгляду позовних вимог позивачем ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не були доведені належними та допустимими доказами підстави та суспільна необхідність втрати відповідачем прав користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , та, відповідно, створення відповідачем перешкод у користуванні вказаною квартирою позивачу.

Що стосується доводів представника заявника апеляційної скарги - ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» про те, що вони не ставили питання перед судом про виселення відповідача ОСОБА_1 , тому посилання суду на ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР є неправомірним, то вони є безпідставними, оскільки наслідком визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не що інше, як зняття особи з реєстрації по вказаному житловому приміщенню і виселення з нього, що в даному випадку є недопустимим.

При цьому суд першої інстанції правильно вказав, що у відповідності до п. 41 Рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) по справі «Крицька та Крицький проти України № 30856/03» втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Відповідно п. 44 втручання заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

З огляду на викладені обставини, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги про визнання відповідача ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, не підлягають задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17.09.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра