П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 761/32073/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.В., Саліхова В.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 ,

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва, постановлену 14 серпня 2019 року в приміщенні суду під головуванням судді Піхур О.В.,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 та ТОВ «Торгівельно-комерційна фірма «Хмельницький центральний універмаг» звернувся з позовом до ПАТ «Банк «Національні інвестиції» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Ліньо І.В., ДО «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» про визнання зобов`язань припиненими, визнання незаконними рішення про затвердження умов продажу.

Ухвалою Шевченківського районного суду від 14.08.2019 позовну заяву передано до розгляду за підсудністю до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 , через свого представника, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду Шевченківського районного суду м. Києва.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається, на те, що Шевченківський районний суд м. Києва дійшов помилкового висновку про підсудність вказаного позову Хмельницькому міськрайонного суду Хмельницької області, оскільки вимоги позовної заяви стосуються визнання зобов`язання припиненим.

Позов не містить вимог про визнання права власності на нерухоме майно, а відтак має розглядатися за правилами ч. 2 ст. 27 ЦПК України, за місцезнаходженням відповідачів, які територіально розташовані та зареєстровані в Шевченківському районі м. Києва.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Національні інвестиції» 24.12.2014 укладено договір, за яким ОСОБА_1 надано кредитну лінію із іпотечним забезпеченням: нежитлове приміщення, загальною площею 7 349,1 кв.м за адресо: АДРЕСА_1 , за договором іпотеки від 24.12.2014, посвідченим ПН КМНО Бойком О.В. за реєстровим № 3146. Майновим поручителем за договором іпотеки було ТОВ «Торгівельно-комерційна фірма Хмельницький центральний універмаг».

2 вересня 2015 року право вимоги за вказаним кредитним договором було відчужено на користь ТОВ «Фактор-Комфорт».

11 вересня 2015 року ПАТ «Банк «Національні інвестиції» повідомило ОСОБА_1. про відсутність заборгованості за кредитним договором внаслідок відчуження права вимоги.

2 вересня 2015 року ТОВ «Фактор-Комфорт» відчужив право вимоги за вказаним кредитним договором на користь ПАТ «ЗНВКІФ «Глобал».

22 серпня 2016 року ПАТ «ЗНВКІФ «Глобал» відчужило право вимоги за договором № 295-14 на користь ТОВ «Фактор Стандарт»

31 серпня 2016 року ТОВ «Фактор Стандарт» відчужив право вимоги за кредитним договором № 295-14 на користь ТОВ «Каса народної допомоги».

31 серпня 2016 року право вимоги за кредитним договором № 295-14 було припинено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі угоди про зарахування зустрічних однорідни вимог від 31.08.2016, укладеної між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_1 Останньому видана довідка від 31.08.2016 про виконання зобов`язань з оплати заборгованості за правом вимоги за кредитним договором № 295-14.

Звертаючись до суду з позовом позивачі вважали, що внаслідок припинення права вимоги відбулось припинення іпотеки нерухомого майна позивача і 12.07.2019 ФГВФО ухвалив рішення про затвердження умов продажу за № 228, щодо відчуження з публічних торгів права вимоги за кредитним договором № 295-14 від 24.12.2014, що забезпечений іпотекою.

Оскільки відповідачі не визнають правомірність укладених в 2014-2015 роках договорів про відступлення права вимоги, позивачі змушені були звернутися до суду з позовом про визнання припинення зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 295-14 від 24.12.2014, визнання припиненою іпотеки за договором іпотеки від 24.12.2014, визнання незаконним рішення ФГВФО про «Затвердження умов продажу» за № 228 від 24.07.2019 в частині відчуження прав вимоги за кредитним договором від 24.12.2014 та договором іпотеки від 24.12.2014.

Направляючи справу на розгляд до суду за місцем знаходження нерухомого майна, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, які склалися між сторонами, випливають з договору іпотеки та стосуються нерухомого майна, а тому застосуванню підлягає ст. 30 ЦПК України.

Між тим, з таким висновком колегія суддів не може погодитися, з огляду на наступне.

У пунктах 1,2 та 36 постанови №3 Пленуму «Про деякі питання визначення юрисдикції та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55,124), а статтею 18 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону №2453-VI).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце заподіяння шкоди, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо.

Так, за загальним правилом територіальної підсудності, встановленим ч. 2 ст. 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Між тим, згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

За змістом п. 42 Постанови Пленуму ВССУ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», правила ст. 114 ЦПК України про виключну підсудність спорів, що виникають з приводу нерухомого майна, застосовуються до позовів про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним; про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна; про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна; про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що предметом позову ОСОБА_1 та ТОВ «Торгівельно-комерційна фірма Хмельницький центральний універмаг» є вимоги, які не стосуються і не виникають з приводу нерухомого майна. Не оспорюється також перехід права власності на нерухоме майно за позовом. Разом з тим, позов не містить вимог про визнання права власності, позов не є негаторним позовом власника права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором чи негаторним позовом власника речових прав на нерухоме майно.

Тобто, будь-який спір щодо права власності або права користування нерухомим майном між сторонами відсутній.

Позовні вимоги в межах вказаного провадження полягають виключно у вимогах щодо визнання зобов`язання припиненими, а тому такі вимоги слід розглядати як окреме зобов`язання, не пов`язане з вимогами щодо нерухомого майна (предмета іпотеки).

Таким чином, враховуючи, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню правила виключної підсудності, передбачені ч. 1 ст. 30 ЦПК України, слід дійти висновку про те, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, а позивачами обґрунтовано пред`явлено позов до Шевченківського районного суду м. Києва за загальними правилами територіальної підсудності, тобто за місцем реєстрації відповідачів.

Керуючись ст.ст.7, 369, 374, 379 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , - задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 2019 року скасувати, справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: