КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 369/745/18

провадження № 22-ц/824/10975/2019

19 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суду складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

за участю секретаря Примушка О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання, визнання дій по вивезенню малолітньої дитини за кордон та виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька незаконними, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 травня 2019 року у складі судді Ковальчук Л. М.,

встановив:

19 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 14 вересня 2007 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_3 . Місце проживання сина визначено за спільною згодою з відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 31.05.2016р., виданою Відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

19 січня 2016 року відповідач забрала сина з квартири, розташованої за даною адресою, щоб відвести його до дитячого садочку, проте виїхали з ним до Республіки Молдова, де залишила його у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2 , де син знаходиться по теперішній час. Даний факт підтверджується листом Головного центру обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби від 07.11.2017 р. Сама відповідач виїхала до міста Кишинева ( мунуципій Кишинеу ), адреса місця її перебування йому не відома.

Відповідач самостійно, протиправно змінила місце проживання сина без його згоди та повідомлення, не повертає його за попереднім місцем проживання, чим порушила його батьківські права.

На підставі викладеного, з урахуванням подальших уточнень, просив суд : відібрати малолітнього ОСОБА_3 , який народився в місті Києві, ІНФОРМАЦІЯ_2 , від ОСОБА_2 та/або будь-яких осіб за місцем його перебування та повернути його в Україну за попереднім місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати дії громадянки Республіки Молдова - ОСОБА_2 по вивезенню малолітнього ОСОБА_3 за кордон до Республіки Молдови без згоди батька ОСОБА_1 незаконним; визнати незаконним виїзд малолітнього ОСОБА_3 за кордон до Республіки Молдови без згоди батька ОСОБА_1 .

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 посилалася на те, що протягом тривалого часу вони з позивачем не проживали однією сім`єю. З підстав пияцтва та постійних сварок, які влаштовував позивач, вона була змушена разом з малолітнім сином ОСОБА_3 виїхати на свою батьківщину в Республіку Молдову . Вона звернулась у відповідності до діючого законодавства Республіки Молдова з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та визначення його місця проживання разом з нею.

Рішенням суду Кишинеу (сектор Рішкань ) від 21 грудня 2017 року її позовні вимоги були задоволено. ОСОБА_1 особисто був присутнім в усіх судових засіданнях та йому відомо про прийняте рішення, яке він оскаржив до Апеляційної Палати Кишинеу. Ухвалою Апеляційної Палати Кишинеу від 07 червня 2018 року його апеляційна скарга була відхилена, як необґрунтована, а рішення суду першої інстанції залишено без змін. Висновком Вищої Судової Палати Республіки Молдова від 14 листопада 2018 року касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційної Палати Кишинеу від 07 червня 2018 року була визнана неприйнятою.

Вважає, що їх син проживає разом з нею на законних підставах, на даний час - в м. Сорока Республіка Молдова, де вона працює лікарем в районній лікарні. Разом з нею проживають її батьки , які допомагають їй та люблять свого онука. Дитина відвідує дитячий садок, має друзів, родичів, почуває себе добре. Дитина нарешті забула про страх, який відчувала при скандалах та бійках, які влаштовував його п`яний батько.

В інтересах її малолітнього сина просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 травня 2019 року позов задоволено частково. Визнано незаконним дії громадянки Республіки Молдова ОСОБА_2 по вивезенню малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за кордон до Республіки Молдова без згоди батька ОСОБА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неврахування доводів позивача, однобічність, формальний підхід та зацікавленість у позитивному для відповідача вирішенні справи, просив скасувати заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 травня 2019 року та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначив, що суд першої інстанції неправильно застосував норми ст.3, 8, 27, 28, 32, 33, 51, 65, 68 Конституції України, оскільки не врахував інтереси обох сторін, та порушив норми ч.4 ст.82 ЦПК України, не взявши до уваги обставини справи та доводи позивача. Судом першої інстанції винесено повністю незаконне та незрозуміле рішення, яке підлягає скасуванню.

Виходячи з положень ч.4 ст.29 ЦК України, ст.141, ч. 1 ст.161 , ч. 1 ст.162 СК України, Декларації прав дитини та фактичних обставин справи, будь-які виняткові обставини для того, щоб розлучати батька і дитину відсутні.

Як вбачається з листа Головного центру обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби від 07.11.2017 р., відповідач самостійно, без попередження та погодження з ним, вивезла дитину за межі України, використавши документ, виданий органом іншої держави.

З метою повернення сина до попереднього місця проживання він звертався особисто до відповідача, проте це не дало ніяких результатів. Таким чином його батьківські права порушено та підлягають судовому захисту.

Також зазначив, що відповідно до ч.2 ст.163 СК України батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

Відповідач вивезла неправомірно дитину до іншої держави та не повертає її, самочинно змінила місце проживання дитини, тобто має місце викрадення дитини.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з викладених в ній підстав.

Не заперечував, що судами Республіки Молдова було розірвано шлюб між ним та відповідачем, стягнуто з нього аліменти на утримання сина ОСОБА_11 , визначено місце проживання дитини разом з матір`ю. Вказані судові розгляди відбувалися за його участі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день,час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Представник органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області листом від 09 вересня 2019 року повідомив про можливість розгляду справу без його участі.

Зазначив,що письмових доказів того, що дитина проживала за адресою: АДРЕСА_1 , надано не було. Також не було доказів про згоду батьків на проживання дитини за вказаною адресою. Довідка про реєстрацію місця проживання особи підтверджує лише факт реєстрації малолітнього ОСОБА_3 за адресою місця проживання обох батьків. В матеріалах справи відсутні відомості про визначення місця проживання малолітньої дитини з позивачем (рішення органу опіки та піклування або рішення суду), отже не можна стверджувати про те, що відповідач тримає дитину у себе не на підставі закону або рішення суду.

Заслухавши пояснення позивача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про відібрання дитини та повернення за попереднім місцем проживання, суд першої інстанції виходив з недоведеності тієї обставини, що проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю в Республіці Молдова шкодить дитині, остання неналежним чином виконує свої материнські обов`язки, жорстоко поводиться з дитиною, є хронічним алкоголіком або наркоманом, вдається до будь-яких видів експлуатації дитини, примушує її до жебракування та бродяжництва. Відповідно до Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Виключних обставин, за яких малолітня дитина може бути розлучена з матір`ю, судом не встановлено.

Ухвалюючи рішення про визнання незаконними дії громадянки Республіки Молдова ОСОБА_12 по вивезенню малолітнього ОСОБА_3 за кордон до Республіки Молдова без згоди батька ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що останньою було порушено Правила перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, з огляду на перетинання 19 січня 2016 року ОСОБА_3 державного кордону України без згоди батька.

В частині відмови у задоволенні решти позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем невірно обрано спосіб захисту, оскільки законність виїзду малолітньої дитини пов`язується з правомірністю дій особи, в супроводі якої дитина виїздить за межі України.

Колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 2007 року, про що видано свідоцтво про шлюб. Орган, який видав свідоцтво - ВГС сектора Ришкань, мун. Кішінеу.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач не заперечував проти доводів відповідача в тій частині, що на даний час шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 31.05.2016 р. №344, місце проживання ОСОБА_3 , 2012 року народження, з 04.08.2015 по день видачі довідки зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.54).

Відповідно до інформації, наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України листом 07.11.2017 №64/У-15595, громадянин України ОСОБА_13 , 2012 року народження, паспорт НОМЕР_1 в пункті пропуску Могилів-Подільський, 06.01.2016 перетнув державний кордон України, напрям - виїзд, разом з обома батьками.

В подальшому, 08.01.2016 , громадянин Республіки Молдова ОСОБА_13 , паспорт НОМЕР_2 , перетнув державний кордон України в пункті пропуску Цекинівка, напрям - в`їзд, та в цей же день виїхав за межі державного кордону України в зворотному напрямку.

10.01.2016 громадянин Республіки Молдова ОСОБА_13 , паспорт НОМЕР_2 , перетнув державний кордон України в пункті пропуску Могилів-Подільський, напрям - в`їзд, та 19.01.2016 виїхав за межі державного кордону України в пункті пропуску Могилів-Подільський (а.с.55).

Відповідно до частини першої статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

У частині першій статті 170 СК України передбачено,що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

Згідно частини другої статті 170 СК України у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. З таким позовом до суду має право звернутися прокурор.

Порівняння статей 162 і 170 СК України свідчить, що вони містять як різні підстави для відібрання дитини, так і різних суб`єктів, які можуть заявляти вимогу про відібрання дитини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) зроблено висновок, що положення ст. 162 СК України покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Позивачем не надано суду доказів на підтвердження тієї обставини, що місце проживання малолітньої дитини було визначено судом саме з ним. Спір про визначення місця проживання дитини не був предметом даного позову.

Колегія суддів погоджується з висновком органу опіки та піклування в тій частині, що довідка про реєстрацію місця проживання особи підтверджує лише факт реєстрації малолітньої дитини за місцем реєстрації його батьків.

З огляду на викладене, положення ст. 162 СК України не можуть застосовуватись до спірних правовідносин.

Враховуючи те, що до моменту звернення до суду з даним позовом місце проживання малолітньої дитини не було визначено разом з батьком на підставі закону або рішення суду, вимога позивача про відібрання дитини від матері та повернення за попереднім місцем проживання є передчасною та задоволенню не підлягає.

Позовні вимоги про відібрання дитини з підстав, передбачених ст.170 СК України, по справі заявлено не було, а тому посилання суду першої інстанції на вказаній в ній випадки, за яких можливо відібрати дитину від батьків, є необґрунтованим.

Помилковим є також посилання суду першої інстанції на принцип 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір`ю лише за виняткових обставин, яких під час судового розгляду встановлено не було.

Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

Не може бути застосована до правовідносин сторін і Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (Гаага, 25 жовтня 1980 р.), яка не діє у відносинах між Республікою Молдовою та Україною.

Посилання в апеляційній скарзі на положення ст. 163 СК України є необґрунтованими, оскільки остання регулює правовідносини, пов`язані з правом батьків на відібрання малолітньої дитини від інших осіб.

В даному випадку позов заявлено з приводу відібрання дитини від матері.

Колегія суддів також не може погодитись з висновками суду першої інстанції щодо вирішення спору в частині незаконності дій по вивезенню та виїзду малолітньої дитини за кордон.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 січня 2016 року ОСОБА_13 в`їхав в Україну як громадянин Республіки Молдова, та 19 січня 2016 року виїхав за межі державного кордону України на підставі паспорту громадянина Республіки Молдова.

Правомірність набуття малолітнім ОСОБА_3 громадянства іншої держави не є предметом даного спору.

За таких підстав до правовідносин сторін не може бути застосовано положення Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, які визначають порядок перетинання державного кордону громадянами України.

Суд першої інстанції вказаного не врахував, не визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які їх регулюють, не дав належної правової оцінки зібраним доказам, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржене судове рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-383, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 травня 2019 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання, визнання дій по вивезенню малолітньої дитини за кордон та виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька незаконними - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржено до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк