ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/2776/18 Номер провадження 22-ц/814/1619/19Головуючий у 1-й інстанції Хіневич В. І. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області від 18 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 07 березня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено письмовий договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 у позику грошові кошти в сумі 372 248,45 грн., які зобов`язався повернути трьома частинами по 124 116,15 грн., а саме до 12 березня, до 12 квітня та до 12 травня 2018 року.

Факт отримання грошових коштів за договором позики підтверджений розпискою ОСОБА_1 , написаною ним власноручно, з підписами свідків. Проте в порушення умов договору позики ОСОБА_1 не виконав своїх зобов`язань, грошові кошти не повернув. Відповідно до ст.625, 546-551 ЦК України та.п.9 Договору позики від 07 березня 2018 року, ОСОБА_1 повинен нести відповідальність за порушення грошового зобов`язання, а саме сплатити за несвоєчасне виконання зобов`язання встановлений індекс інфляції, 3% річних та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент прострочення платежу.

Оскільки ОСОБА_1 в добровільному порядку не виконав зобов`язання за договором позики, то ОСОБА_2 змушена була звернутися до суду за захистом своїх майнових прав, а відповідно понесла судові витрати на судовий збір, які також слід стягнути з відповідача.

Просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 388 376,10 грн., з яких: 372 348,45 грн. основна сума боргу за договором позики; 628,27 грн. 3 % річних; 2 931,95 грн. пеня; 314,14 грн. інфляційні витрати.

15 березня 2019 року до суду надійшла заява про виправлення технічної помилки, згідно якої ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь заборгованість за договором позики в сумі 372348,45 грн.; 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання в сумі 1295, 57 грн.; пеню в сумі 14683,11 грн.; інфляційні витрати в сумі 48,97 грн.

Зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 березня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 388 376,10 грн., яка складається з наступного: 372 348,45 грн. - основна сума боргу; 1 295,57 грн. - 3 % річних; 14 683,11 грн. - пеня; 48,97 грн. - інфляційні.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 4 240,17 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 порушив грошове зобов`язання щодо повернення позики по умовам договору позики від 07 березня 2018 року.

Вимоги апеляційної скарги

Із даним рішенням не погодився ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку.

Просив рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позову - відмовити.

Доводи апеляційної скарги

Вважає, що рішення суду ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з недоведеністю обставин, які суд визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи.

В апеляційні скарзі ОСОБА_1 вказує, що кошти у позивача він не брав; договір укладений під моральним та психологічним тиском.

На думку відповідача суд дав невірну оцінку доказам у справі.

Крім того, позивач вказує, що правочин є недійсним в силу положень ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. ст. 230, 235 ЦПК України.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На думку позивача рішення суду є обґрунтованим та законним.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Щодо клопотань про долучення нових доказів

Відповідно до вимог ч.ч.1-3,4, 8 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду(ч. 1).

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2).

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу(ч.3).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч.8).

За приписами ч. 3 ст. 267 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

16 серпня 2019 року до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання ОСОБА_1 про долучення до матеріалів справи копій протоколів допиту свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_4 допитаних в кримінальному провадження.

Проте, у задоволенні даного клопотання апеляційним судом відмовлено, оскільки встановлено, що поважні причини неподання вказаних копій протоколів до суду першої інстанції відсутні.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 07 березня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено в простій письмовій формі договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 в позику грошові кошти в сумі 372 348,45 грн., а ОСОБА_1 зобов`язався повернути ОСОБА_2 позичені кошти в три етапи частинами по 124 116,15 грн., а саме: 12 березня, 12 квітня та 12 травня 2018 року.

ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 в позику грошові кошти в сумі 372348,45 грн. на строк до 07 червня 2018 року. Цей факт підтверджено письмовою розпискою Говорушка від 07 березня 2018 року.

Також судом першої інстанції правильно вказано, що п. 9 Договору позики, укладеного 07 березня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , встановлено, що в разі прострочення повернення чергової частини суми позики Позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, а також вправі вимагати від Позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання, 3% річних від простроченої суми, а також пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент прострочення платежу.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Щодо отриманої та неповернутої суми позики

При застосуванні норм права, які регулюють спірні правовідносини суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, вищевказані правові позиції сформульовані Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762 св 18

Щодо стягнення коштів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та пені

Відповідає обставинам справи та правовідносинам, які виникли між сторонами, посилання суду першої інстанції на висновки, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, провадження № 14-68цс18, відповідно до яких ст. 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання.

Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Отже, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Крім того, згідно ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються. (ст.550 ЦК України).

Із змісту ч. 2 ст. 551 ЦК України вбачається, що розмір неустойки встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. (ст.551 ЦК України).

Позиція апеляційного суду щодо висновків суду першої інстанції

Аналізуючи матеріали справи колегія суддів приходить до переконання, що між сторонами виникли зобов`язання, які випливають із договору позики.

Суд першої інстанції всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши надані докази, давши їм оцінку, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, прийшов до правильного висновку, що відповідач не виконав свого зобов`язання за договором позики та правильно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2

Слід звернути увагу, що суд першої інстанції, згідно ч. 4 ст. 265 ЦПК України, даючи оцінку доказам у справі, належним чином мотивував причини відхилення одних доказів та взяття до уваги інших доказів.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Щодо безгрошів`я договору позики

Доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_1 не отримував коштів за договором позики спростовується: договором позики, укладеного у простій письмовій формі та власноруч написаною ним розпискою.

Щодо психологічного тиску на відповідача

У апеляційній скарзі позивач стверджує, що він підписав договір та написав розписку внаслідок застосування до нього морального та психологічного тиску з боку позивача та внаслідок відібрання у нього позивачем свідоцтва про технічну реєстрацію транспортного засобу.

Вказаний аргумент апеляційної скарги позивача є безпідставним виходячи із наступного.

За приписами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем не надано суду переконливих доказів щодо здійснення на нього психологічного чи іншого тиску при укладенні договору позики та видачі боргової розписки.

Натомість, допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 дали показання про те, що 07 березня 2018 року в приміщенні офісу за адресою: АДРЕСА_1 вони були присутні при укладенні договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про надання ОСОБА_2 ОСОБА_1 позики в сумі 372348,45 грн. ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти, які останній перерахував, які були різними купюрами в пачках.

Свідки вказали, що ОСОБА_1 добровільно за відсутності будь-якого тиску уклав договір позики з ОСОБА_2 , а саме прочитав договір позики, потім підписав цей договір та написав власноручно розписку про отримання грошових коштів.

При дачі оцінки поясненням ОСОБА_1 відносно психологічного тиску на нього, суд першої інстанції вірно зазначив, що одразу після подій 07 березня 2018 року відповідач не звертався до правоохоронних органів за захистом від неправомірних дій ОСОБА_2 , а фактично звернувся до правоохоронних органів за захистом лише після відкриття провадження у цій цивільній справі 05 жовтня 2018 року, що підтверджується витягом з ЄРДР № 0003930 від 27 жовтня 2018 року.

Крім того, колегія суддів, оцінюючи аргументи відповідача, наведені в апеляційній скарзі та в поясненнях, даних в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги звертає увагу, що воля є усвідомленням особою власних дій, здатністю контролювати свої дії залежно від конкретної ситуації. Тобто воля це здатність особи керувати своїми діями при укладенні правочинів.

Відтак, психологічний чи інший тиск, для того щоб зробити висновок про те, що дії були вчинені під його впливом (наявність вади волі), повинен позбавляти особу здатності контролювати свої дії при укладенні правочину.

Однак, у даній справі, із урахування обставин, у яких був укладений договір позики та видана боргова розписка, посилання ОСОБА_1 про психологічний чи інший тиск в наслідок начебто відібрання свідоцтва про технічну реєстрацію транспортного засобу не свідчить, що ці дії могли позбавити відповідача можливості контролювати свої дії при укладенні правочину.

Відносно оцінки доказів

Аргументи відповідача, що суд безпідставно не взяв до уваги записи його телефонних розмов з ОСОБА_2 та прийшов до суперечливих висновків, не ставлять під сумнів правильність оцінки доказів судом першої інстанції тому, що дані записи були зроблені після укладення договору позики і не містять даних, які підтверджували що у відношенні відповідача було здійснено будь-який тиск при укладенні договору.

Оцінка даного доказу судом узгоджується із іншими матеріалами справи у їх сукупності та діями сторін.

Зокрема, взявши до уваги показання свідків, допитаних у судовому засіданні та подальші дії відповідача, як то звернення до правоохоронних органів лише після пред`явлення позову до нього, суд, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов до правильного висновку, щодо відсутності підстав вважати про наявність тиску на ОСОБА_1 .

Разом з тим, доводи апеляційної скарги щодо витягу з ЄРДР від 15 листопада 2018 року про внесення відомостей за заявою ОСОБА_2 з приводу заволодіння невідомою особою її коштами в розмірі 372 348, 45 грн., жодним чином не підтверджують доводи відповідача тому, що відповідач сам в апеляційній скарзі чітко не вказав, яким чином цей витяг з ЄРДР вказує на здійснення на нього тиску.

При цьому, посилання відповідача на заінтересованість свідків не вказує, що вони дали неправдиві показання, а деяка різниця в їх показаннях, не дає підстав їх відхилити, оскільки в цілому показання свідків співпадають між собою.

Щодо недійсності правочину

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 крім вищенаведеного посилається на те, що до нього був застосований також обман, а крім того вказує, що між сторонами був укладений удаваний правочин, при цьому, відповідач посилається на положення ст. ст. 229, 235 ЦК України.

Перевіряючи обґрунтованість цих доводів, колегія суддів бере до увагу, що на даний час договір позики не визнано недійсним у судовому порядку, в тому числі з підстав на які вказує позивач, вказаний правочин є чинним, а наявність боргового документу (розписки) у позивача свідчить про отримання відповідачем коштів та те, що борг не погашено.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи відповідач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень на позов, зокрема, належними і допустимими доказами не довів факту застосування до нього психологічного тиску з боку інших осіб, вчинення правочину проти справжньої волі, наявність причинного зв`язку між фізичними або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Встановивши наявність складеної відповідачем розписки про отримання у борг у позивача коштів, факт не повернення цих коштів у визначений у розписці строк, а також відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження написання відповідачем розписки під психологічним тиском, суд першої інстанції, з урахуванням вищевказаних норм матеріального права, дійшов до вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не простували, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, підстави для зміни порядку розподілу судових витрат вістуні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 12 вересня 2019 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко