Провадження № 6/761/881/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Піхур О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Буцан Р.О.,

представника заявника - Риборак М.В.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи : ПАТ АБ «Укргазбанк», Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, -

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва подано заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи : ПАТ АБ «Укргазбанк», Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Свою заяву заявник обґрунтовує тим, що Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повідомив, що 07.10.2014 року по виконавчому провадженню №29965421 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу, а тому відсутні підстави для обмеження права заявника у виїзді за кордон, на підставі чого заявник просив скасувати тимчасове обмеження у його праві виїзду за межі України.

У судовому засіданні представник заявника підтримав вимоги заяви та просив суд їх задовольнити.

Представники заінтересованих осіб в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України).

Суд, вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.12.2013 року подання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанської Аліни Леонідівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника з вилученням паспортного документу, стосовно громадянина України ОСОБА_1 - задоволено. Вирішено тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон з тимчасовим вилученням паспорту громадянина України для виїзду за кордон громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; паспорт серії НОМЕР_2 , видний 13.01.1999 року МВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області) до виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.05.2010 року у справі № 2-1404/2010. Зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби України вжити невідкладних заходів для недопущення виїзду з України громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; паспорт серії НОМЕР_2 , видний 13.01.1999 року МВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області), а вразі вилучення у нього паспортного документу для виїзду за кордон - надіслати його у відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Міністерства внутрішніх справ України за місцем видачі.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 02.02.2018 року у виконавчому провадженні №54162086 вирішено повернути стягувачу виконавчий лист №2-1404/10 виданий 11.08.2010 року Московським районним судом м. Харкова.

Згідно статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. Заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, так як пов`язаний з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання.

Відповідно до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно і свою власну. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі "Гочев проти Болгарії" ("Gochev v. Bulgaria" від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. З ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду.

Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Схожі висновки ЄСПЛ ще раніше зробив у справі "Ігнатов проти Болгарії" ("Ignatov v. Bulgaria", 02.07.2009), де неможливість судового оскарження тривалого обмеження указаного вище права людини, що полягало у забороні видачі закордонного паспорту, була визнана порушенням ст. 2 Протоколу до Конвенції та ст. 13 Конвенції.

У справі "Хлюстов проти Росії" ("Khlyustov v. Russia" від 11.07.2013) ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано "автоматично", тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. п. 5, 6, 7 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Положеннями ч. 1 ст. 4 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" державний виконавець та приватний виконавець повинні здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, не розголошувати в будь-який спосіб професійну таємницю, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність.

Отже, з врахуванням позиції Європейського суду з прав людини щодо того, що обмеження права на свободу пересування має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. З ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування), суд приходить до висновку, що на даний час обмеження заявника у праві виїзду за межі України створює несправедливий дисбаланс між його правами, зокрема, правом на виїзд за межі України, та публічним інтересом.

Крім того, суд враховує, що обмеження у праві виїзду за межі України може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості, проте наявні у справі матеріали не містять жодних даних про те, що встановлення такого обмеження якимось чином сприяло погашенню заборгованості.

За таких обставин, а також враховуючи, що постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 02.02.2018 року у виконавчому провадженні №54162086 повернуто стягувачу виконавчий лист №2-1404/10 виданий 11.08.2010 року Московським районним судом м. Харкова, підлягають задоволенню вимоги заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 441 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи : ПАТ АБ «Укргазбанк», Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; паспорт серії НОМЕР_2 , видний 13.01.1999 року МВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області), у праві виїзду за межі України, до виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.05.2010 року у справі № 2-1404/2010, встановлене ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.12.2013 року у справі №761/32502/13-ц.

Ухвалу може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Дата складення повного тексту ухвали 17.09.2019 року.

Суддя