Номер провадження: 22-ц/813/4577/19
Головуючий у першій інстанції Мазун І.А.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: Перший Малиновський відділ державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головне Управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Державна казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 січня 2019 року у складі судді Мазун І.А.,

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головного Управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з казначейського рахунку Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, призначеного для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, на свою користь 2470,16 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 18 березня 2015 року, позовну заяву ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь суми у розмірі 2226,56 грн. та судового збору у розмірі 243,60 грн., а загалом у розмірі 2470,16 грн. було задоволено.

Рішення сторонами не оскаржувалось та було звернуто до примусового виконання, на теперішній час боржником не виконано. 24.04.2015року позивачем було подану заяву щодо здійснення попереднього розгляду документів, винесення відповідного рішення по виконавчому провадженню та з проханням письмово повідомити його про результати розгляду цієї заяви, проте ніяких відповідей він не отримав. Лише через неодноразові звернення по засобам зв`язку йому стало відомо, що 29.04.2015 державним виконавцем першого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області було відкрите виконавче провадження № 47409270 щодо виконання відповідного рішення суду.

Проте, крім винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, виконавчою службою з 29.04.2015 року в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», будь-яких дій не здійснювалося. Позивач неодноразово засобам зв`язку письмово звертався до виконавчої служби щодо належного здійснення дій за виконавчим провадженням, 11.08.2016 року звертався до відповідача з заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, які для ознайомлення були надані лише після подання повторної заяви від 23.08.2017 року. За результатами ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження стало відомо, що виконавчою службою не здійснено жодних дій, спрямованих на виконання рішення, навіть після направлення вищенаведених заяв. Зазначене дає позивачу право вимагати у відповідача відшкодування моральної шкоди. Дані обставини стали причиною звернення до суду з відповідним позовом.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 січня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 було задоволено.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 2470 грн. 16 коп., шляхом безспірного списання цих сум з відповідного казначейського рахунку.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі відшкодовується державою незалежно від вини цих органів. Така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Державна казначейська служба України не погодилась з вказаним судовим рішенням, звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.

В скарзі ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового, про відмову позивачу у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, передчасно вирішено спір та не враховано, що з позовом про визнання протиправними дій, рішень чи бездіяльності органу ДВС позивач не звертався.

Оскільки на час розгляду справи в суді першої інстанції жодного розпорядчого документа або судового рішення, якими встановлена протиправність та незаконність рішень та дій посадової особи Першого Малиновського ВДВС м. Одеси ГТУЮ не було, суд першої інстанції не мав правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Стосовно суми моральної шкоди, стягнутої судовим рішенням, апелянт також не погоджується та посилається на її недоведеність та необґрунтованість.

В матеріалах справи міститься відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що оскільки рішення суду першої інстанції постановлено судом з додержанням норм матеріального права, без порушення норм процесуального права, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Сторони в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялися належним чином.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Справа розглянута апеляційним судом на підставі ч. 2 ст. 247 та ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї викладених у відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2014 року, що набрало законної сили 18 березня 2015 року, позовну заяву ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь суми у розмірі 2470,16 грн. було задоволено. Рішення звернуто до примусового виконання та на час звернення до суду боржником не виконано.

24.04.2015 року позивачем було подану заяву щодо здійснення попереднього розгляду документів, винесення відповідного рішення по виконавчому провадженню та з проханням письмово повідомите його про результати розгляду цієї заяви, проте ніяких відповідей він не отримав.

29.04.2015 державним виконавцем першого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області було відкрите виконавче провадження №47409270 щодо виконання відповідного рішення суду.

У п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом необхідно притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Пунктами 1, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року №45 передбачено, що цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами.

Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.

Аналогічна позиція зазначена і в ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» - виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, на яку посилається суд першої інстанції.

Згідно правовій позиції Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №521/10640/15-ц, відповідно до вимог статті 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання казначейством України із державного бюджету як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

У постановах Верховного Суду (від 29.08.2018 у справі №686/16161/16-ц; від 04.07.2018 у справі №641/2328/17; від 22.03.2018 у справі №638/13100/14-ц; від 23.1.2019 у справі № 308/1990/16-ц) висловлено правову позицію про неможливість відшкодування шкоди у разі відсутності судового рішення про визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності державного органу чи конкретної посадової (службової) особи державного органу (заподіювач шкоди), наголошується на тому, що відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої виключно незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Таким чином, головною ознакою, на підставі якої у громадянина з`являється право на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади (Державною виконавчою службою України) є незаконність цих дій або бездіяльність його посадових осіб.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Проте, матеріали справи не містять жодного розпорядчого документа або судового рішення, яким би було визнано незаконність рішень та дій посадової особи Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, що суперечить положенням ч.6 ст. 81 ЦПК України, якою встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач та інші. Статтею 15 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Таким чином, позивач не скористувався правом оскаржити дії та бездіяльність виконавчого органу та звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди передчасно.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено що, розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви, а позивач надати усі необхідні докази, які повинні бути дослідженні у судовому засіданні за процесуальними нормами.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише містися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України).

Проте, позивачем не наведено будь-яких належних та допустимих доказів, якими підтверджується факт заподіяння йому моральних страждань. Не надано жодних доказів, що підтверджують зміни в стані здоров`я потерпілого у зв`язку з діями/бездіяльністю Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції, в чому полягали вимушені зміни та їх характер у його життєвих і виробничих стосунках, як знизився ступінь його престижу/ділової репутації, який час та зусилля було витрачено позивачем для відновлення попереднього стану.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, оскаржуване рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ч. 1 п. 3, 4 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Враховуючи, що зазначена справа згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України є малозначна, тому у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України в касаційному порядку оскарженню не підлягає крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 січня 2019 року скасувати, ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головного Управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст Постанови складено 31.07.2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець