Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №440/1948/17

Провадження № 2/440/176/2019

25 лютого 2019 року

Буський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді - Кос І.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Дутки С.І.,

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача- адвоката ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Буську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики на загальну суму 241 328,66 грн., у тому числі суму позики в розмірі 116326,64 грн., проценти за користування позикою в сумі 114811,72 грн. та трьох процентів річних за прострочення грошового зобовязання в розмірі 10190,30 грн. Крім того, просить стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 2413,28 грн.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 покликається на те, що між ним та відповідачем було укладено договір валютної позики від 1 грудня 2013 року, що підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_4 від 01.12.2013. Відповідно до умов цього договору відповідач отримав у якості боргу від позивача грошові кошти в сумі 4393 доларів США, зі сплатою за користування позикою процентів в розмірі 2,1% щомісячно від указаної суми боргу та зобовязався повернути їх позивачу в строк до 01.12.2014 року. Проте, у вказаний термін відповідач своїх зобовязань за вищевказаним договором позики не виконав, у звязку із чим позивач змушений звернутись до суду із указаним позовом за захистом своїх порушених прав.

Незважаючи на зазначення у прохальній частині позовної заяви вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу у гривні, позивач у тексті заяви покликався на наявність боргових зобовязань відповідача перед ним у валютному еквіваленті. Зокрема, позивач у позовній заяві зазначив, що відповідач позичив у нього 4393 доларів США, що еквівалентно на час звернення до суду 116326,64 грн., не сплатив йому проценти за користування позикою в сумі 4335,79 доларів США (4393 дол. х 2,1% х 47 міс.), що еквівалентно на час звернення до суду 114811,72 грн. за період від моменту укладення договору і до моменту звернення в суд із цим позовом (01.12.2013 02.11.2017), які позивач просив стягнути з відповідача. Також просить стягнути три проценти річних за прострочення грошового зобовязання у розмірі 384,83 доларів США, що еквівалентно на час звернення до суду 10190,30 грн. (4393 дол. х 3% х 2,92 роки) за період: 02.12.2014 02.11.2017.

Під час судового розгляду справи ОСОБА_1 уточнив суму позову шляхом відмови від частини позовних вимог у відповідності до вимог п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, про що надав суду письмову заяву від 31.01.2019 року. Зокрема, позивач повністю відмовився від вимоги про стягнення із відповідача трьох процентів річних за прострочення грошового зобовязання, що були нараховані ним відповідно до ст. 625 ЦК України, а також частково відмовився від вимоги про стягнення процентів за користування позикою за період перебування відповідача в антитерористичній операції, що становить 14 місяців (21.02.2015-28.04.2016), а також врахував сплату відповідачем у травні 2016 року 25000 грн. у рахунок погашення процентів за користування позикою. Разом із тим, позивач перерахував суму боргу на момент подання заяви про уточнення суми позову із розрахунку курсу НБУ станом на 31.01.2019 в розмірі 27,74 доларів за 1 гривню, а тому просив стягнути із відповідача суму позики в розмірі 4393 доларів США, що еквівалентно 121861,82 грн. та проценти за користування позикою в сумі 59450,21 грн., покликаючись на те, що відповідач отримував грошові кошти за позикою виключно у доларах США, а тому і валютні кошти зобовязався повернути позивачу зі сплатою процентів.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлений позов підтримали повністю та просили суд його задовольнити, виходячи із наведених вище мотивів. Крім того, звернули увагу на те, що предметом договору позики була виключно іноземна валюта 4393 доларів США, а тому просили суд стягнути із відповідача на користь позивача суму позики та проценти за користування нею саме у доларах США, що еквівалентно у національній грошовій одиниці (гривні) на момент ухвалення судового рішення. Також, вважають, що повернуті відповідачем на початку травня 2016 року 25000 грн., були сплачені ним саме на погашення процентів за користування позикою, що відповідає вимогам п. 2, п. 3 ч. 1 ст. 534 ЦК України (у першу чергу сплачується витрати кредитора, у другу чергу сплачуються проценти, а у третю чергу основна сума боргу). Також вважали, що відповідач не звільнений від сплати процентів за користування позикою на час перебування його в АТО, оскільки положення ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» поширюються виключно на положення щодо кредиту, а не позики. Однак звільнення відповідача від сплати процентів за позикою за період його перебування в антитерористичній операції, що становить 14 місяців (21.02.2015-28.04.2016) є саме доброю волею позивача щодо його відмови від цих вимог. Крім того, просили суд стягнути із відповідача судовий збір, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_4 в жодне судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся судом про час і місце судового розгляду даної справи. Відзиву на позов не подавав.

Представник відповідача за довіреністю адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в сумі 124 130,86 грн., у тому числі суму основного боргу 91326,64 грн. та процентів за користування позикою в розмірі 32804,22 грн., без нарахування трьох процентів річних, від стягнення яких відмовився позивач.

В обґрунтування своїх доводів представник відповідача погодився із тим, що його довіритель ОСОБА_4 дійсно 01.12.2013 року отримав у позивач ОСОБА_1 в якості позики грошові кошти в розмірі 4393 доларів США із кінцевим терміном їх повернення 01.12.2014 року, зі сплатою за користування позикою 2,1% щомісячно від суми боргу, однак прострочив виконання грошового зобовязання, оскільки в період: 21.02.2015 28.04.2016 відповідач брав безпосередню участь в антитерористичній операції і до цього часу перебуває у кадровому резерві ЗСУ, а тому на нього поширюються вимоги норми ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно із якою військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобовязаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобовязань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Оскільки особливий період на даний час триває, а тому вважає обґрунтованим нарахування відповідачеві процентів за користування позикою виключно до моменту його призову (мобілізації), тобто лише за період: 01.12.2013 21.02.2015. Разом із тим, представник відповідача покликався на те, що 01.05.2016 року ОСОБА_4 повернув позивачу частину основного боргу (тіло) за договором позики в сумі 25000 грн., що підтверджується відповідною розпискою ОСОБА_1 від 09.07.2018 року, а тому вважає, що з відповідача може бути стягнута сума боргу (тіло позики) в розмірі 116326,64 грн. (4393 х 26,48), що за виключенням часткового погашення тіла боргу в сумі 25000 грн. складатиме основний борг в розмірі - 91326,64 грн. Крім того, вважає вірним нарахування та стягнення із відповідача процентів за користування позикою у наступному розмірі. За період строку дії договору позики (01.12.2013-01.12.2014) 1107,04 доларів США (4393 х 2,1% х 12 міс), а також після закінчення строку договору і до моменту мобілізації відповідача (01.12.2014-21.02.2015) у розмірі 131,79 доларів США (4393 х 2,1% х 3 міс), а всього процентів 1238,83 доларів США (1107,04+131,79), що становитиме в еквіваленті 32804,22 грн.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши докази та зясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та обєктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку, виходячи із таких мотивів.

Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК).

Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК).

В силу ч. 1 ст. 82 цього Кодексу обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як передбачено пунктом 1 частини другої статті 49 ЦПК України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Судом установлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Зокрема, 1 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого відповідач отримав у борг від позивача 4393 доларів США з кінцевим терміном повернення боргу 1 грудня 2014 року, про що останній написав розписку від 01.12.2013 (а.с. 4).

Встановлено, що цей борг буде зростати щомісячно на 2,1% від вищевказаної суми позики.

Проте, в установлений за домовленістю сторонами строк відповідач не повернув позивачу суми позики та не сплатив йому проценти за користування нею.

Вищевказані установлені судом обставини визнаються учасниками справи та підтверджуються письмовою розпискою відповідача, а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України підтвердженням укладення договору позики та його умов може слугувати розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Такі випадки, передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

За змістом статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Проте сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК).

Згідно пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Виходячи із викладеного, оскільки сторони у договорі, оформленому розпискою ОСОБА_4 від 01.12.2013 року, визначили предметом позики іноземну валюту (долар США), що не заборонено чинним законодавством, ураховуючи положення ст.ст. 1046, 1049 ЦК України щодо обовязку позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, зважаючи на вимоги позивача та його представника про повернення йому боргу саме у валюті договірного зобовязання з її перерахунком у гривні на момент ухвалення судового рішення, суд вважає, що до стягнення із відповідача підлягає еквівалент суми боргу 4393 доларів США, із переведенням іноземної валюти в українську гривню за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення судового рішення у цій справі, тобто станом на 25 лютого 2019 року.

Наведене обгрунтування відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 303/5407/15-ц.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року міститься висновок про те, що хоча позивач у позовній заяві і просила стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики від 6 липня 2011 року у сумі 5 тис. доларів США, що еквівалентно 39 861 грн, проте апеляційний суд залишив поза увагою, що позов подано у серпні 2011 року, а апеляційним судом ухвалено рішення в січні 2016 року, тому станом на час ухвалення цього рішення не може бути сума боргу 5 тис. доларів США еквівалентною 39 861 грн, враховуючи значний проміжок часу між зверненням позивача до суду з позовом та ухваленням апеляційним судом рішення, динаміку зростання курсу іноземних валют по відношенню до національної валюти України.

Згаданий висновок Верховного Суду є обовязковим для врахування судом до спірних правовідносин у відповідності до частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Відтак, за офіційним курсом Національного банку України станом на 25.02.2019 року (день ухвалення судового рішення) 1 долар США дорівнює 27,02 грн.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума боргу у розмірі 4393 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на день платежу (ухвалення судового рішення) 118 698,86 грн.

Приписами статей 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Оскільки умовами договору позики від 01 грудня 2013 року сторони погодили щомісячну сплату процентів (2,1%) від суми позики, яку надано до 01 грудня 2014 року, а тому суд вважає, що право ОСОБА_1 як позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється в момент спливу визначеного договором строку позики. Відтак нарахування позивачем процентів за договором позики після 01.12.2014 року є необґрунтованим, суперечить договору позики та не ґрунтується на нормах права.

Вищевказане твердження повністю узгоджується з висновком, викладеним у постанові ОСОБА_5 Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, а також постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 390/1875/16-ц, які є обовязковими для врахування судом до спірних правовідносин у відповідності до частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Таким чином, суд вважає, що із відповідача можуть бути стягнені проценти за користування позикою виключно за час дії договору позики від 01 грудня 2013 року, тобто за період 12 місяців (01.12.2013 01.12.2014), що становитиме 1107,04 доларів США (4393х2,1%х12).

Як вбачається із розписки позивача ОСОБА_1 від 09.07.2018 року, відповідач ОСОБА_4 у травні 2016 року здійснив часткове погашення боргу за вказаним договором позики в розмірі 25000 грн., із урахуванням визнання учасниками справи тієї обставини, що вказане погашення мало місце на початку травня 2016 року, де першим робочим днем було 04.05.2016 року, а зобовязання за позикою мали місце в іноземній валюті долар США, отже сплачені відповідачем на погашення боргу за договором валютної позики грошові кошти в розмірі 25000 грн. згідно офіційного курсу НБУ (25,20 грн. за 1 долар США) на момент часткового виконання грошового зобовязання становили суму в розмірі 992,06 доларів США.

Разом із тим, суд погоджується із доводами представника позивача про те, що вказані грошові кошти мають зараховуватись у їх доларовому еквіваленті саме на погашення процентів за позикою, а не суми основного боргу, оскільки це відповідає положенням частини першої статті 534 ЦК України, відповідно до якої у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу, ураховуючи те, що іншого порядку чи черговості виконання боргових зобовязань між сторонами договором встановлено не було.

Відтак, із урахуванням часткового виконання відповідачем грошового зобовязання, спрямованого на погашення процентів за користування позикою в сумі 25000 грн., що еквівалентно 992,06 доларів США, із відповідача на користь позивача слід стягнути позитивну різницю процентів за користування позикою у розмірі 114,98 доларів США (1107,04-992,06), що еквівалентно за курсом НБУ на день платежу (ухвалення судового рішення) 3 106,76 грн.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте, позивач відмовився від стягнення із відповідача трьох процентів річних від простроченої суми на підставі статті 625 ЦК України, і таке процесуальне право позивача гарантоване положенням пункту 1 частини 2 статті 49 ЦПК України, яким передбачено, що крім прав та обовязків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

За таких обставин, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість відповідно до договору позики в сумі 4507,98 доларів США, що еквівалентно на час ухвалення судового рішення 121 805,62 грн.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, із відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 1218,06 грн., оскільки дана сума пропорційна розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи наведене та керуючись ст.ст. 2, 4, 10, 12, 43, 49, 76-80, 81, 82, 89, 141, 259, 260, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, на підставі ст.ст. 15, 16, 509, 526, 533, 534, 538, 625, 598, 599, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд,-

у х в а л и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікокової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платника податків НОМЕР_1, 80560, смт. Красне, вул. Федьковича, 36, Буського району Львівської області) на користь ОСОБА_1 (80560, смт. Красне, вул. Шкільна, 2/4, Буського району Львівської області) заборгованість відповідно до договору позики в сумі 4 507,98 доларів США, що еквівалентно 121 805,62 грн. (сто двадцять одна тисяча вісімсот п'ять гривень 62 копійки).

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 218,06 гривень.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному підпунктом 15.5 пункту 15 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Буський районний суд Львівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного тексту рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи.

Позивач: ОСОБА_1, 80560, смт. Красне, вул. Шкільна, 2/4, Буського району Львівської області.

Представник позивача ОСОБА_2, 79016, м. Львів, вул. Ярослава Мудрого, 21/2.

Відповідач: ОСОБА_4, 80560, смт. Красне, вул. Федьковича, 36, Буського району Львівської області.

Представник відповідача: ОСОБА_3, 79005, м. Львів, вул. Стецька, 4.

Повний текст судового рішення виготовлено 07.03.2019 року

Суддя: І. Б. Кос