Постанова

Іменем України

02 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 522/19081/15-ц

провадження № 61-17860св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

третя особа - реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я., від 06 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», банк) про усунення перешкод у розпорядженні нерухомим майном шляхом визнання припиненим права іпотеки, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_2 . Після смерті матері у порядку спадкування за законом 06 листопада 2015 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом та прийняла спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира). Згодом їй стало відомо, що спірна квартира з 2007 року знаходиться у іпотеці банку за борговими зобов`язаннями її матері. Посилалась на те, що банк як кредитор у встановлений законом строк не звернувся з претензіями до неї як спадкоємця ОСОБА_2 , тому іпотечний договір є припиненим, а заборони на відчуження спірної квартири порушують її право власності.

За таких обставин позивач просила суд визнати припиненим у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» право іпотеки за укладеним з ОСОБА_2 іпотечним договором від 16 березня 2007 року; зобов`язати реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції вилучити з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запис про заборону відчуження спірної квартири; зобов`язати реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції вилучити з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запис про іпотеку спірної квартири.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у складі судді Нікітіної С. Й. від 23 вересня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано припиненим у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» права іпотеки за укладеним з ОСОБА_2 іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С. О. за реєстраційним № 1356.

Зобов`язано відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Одеського міського управління юстиції вилучити з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень записи про заборону відчуження та іпотеку квартири АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банк як кредитор ОСОБА_2 не виконав свій обов'язок щодо дотримання строків звернення до спадкоємця боржника, а тому позбавлений права вимоги до неї. Зобов'язання за кредитним договором, укладеним між банком та ОСОБА_2 , є припиненими, а обтяження, які виникли у зв'язку з передачею останньою спірної квартири в іпотеку, перешкоджають позивачу як спадкоємцю в реалізації права власності на отримане у спадщину майно у частині обмеження права розпорядження ним.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 06 квітня 2017 року частково задоволено апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2015 року та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у зв'язку з порушенням позичальником ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором, після її смерті до спадкоємця, позивача у справі, перейшли обов'язки іпотекодавця у межах вартості предмета іпотеки, а тому відсутні правові підстави для визнання припиненим права іпотеки банку на спірну квартиру.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк у передбачений статтею 1281 ЦК України строк не пред'явив свої вимоги до ОСОБА_1 як спадкоємця боржника ОСОБА_2 , тому є таким, що позбавлений права вимоги за вказаним кредитним договором, а з припиненням основного зобов'язання припинилося і похідне - іпотека. У зв'язку із тим, що позивач у межах вартості майна, отриманого у спадщину, на виконання судового рішення задовольнила вимоги іншого кредитора - ОСОБА_3 , вона звільняється від відповідальності перед банком.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 05 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

16 березня 2007 року між банком і ОСОБА_2 укладено кредитний договір за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 295 900 доларів США на строк до 16 березня 2017 року зі сплатою 13,75 % річних.

На забезпечення виконання цього кредитного договору між банком і ОСОБА_2 16 березня 2007 року укладено іпотечний договір, відповідно до якого позичальник передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 заставною вартістю 2 224 697 грн.

У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору станом на 20 жовтня 2010 року виникла заборгованість по тілу кредиту - 250 869,37 доларів США, заборгованість по відсоткам - 73 863,20 доларів США.

Сторони визнають, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2011 року стягнуто з ОСОБА_2 та поручителя за вказаним кредитним договором ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 4 417 454,20 грн, однак за заявою останнього вказане судове рішення було скасовано ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2015 року, а ухвалою суду від 20 липня 2015 року позов банку залишено без розгляду.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Після смерті ОСОБА_2 її донька ОСОБА_4 20 липня 2015 року звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, та 06 листопада 2015 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері, успадкувавши при цьому спірну квартиру, що знаходилась у іпотеці банку з 2007 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Приписи статей 1281 і 1282 ЦК України та статті 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів: 1) у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; 2) спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця; 3) спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; 4) спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; 5) кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом шести місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; 6) наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги.

Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом частини першої статті 1282 ЦК України та частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця. Отже, іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється.

Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.

Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року при розгляді справи № 522/407/15-ц.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходив з того, що з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину (06 листопада 2015 року) позивач набула статус іпотекодавця за договором, укладеним між спадкодавцем і банком, і з цього часу набула прав та обов'язків іпотекодавця за цим договором у тому ж обсязі, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.

Заперечуючи проти позову, банк стверджував, що дізнався про смерть іпотекодавця 15 липня 2015 року, коли направив до нотаріуса відповідний запит (а.с. 49).

Разом із тим матеріали справи не містять даних про те, що спадкоємець ОСОБА_4 повідомила банк про відкриття спадщини у зв'язку зі смертю боржника та іпотекодавця ОСОБА_2 .

Враховуючи те, що у липні 2015 року банк звертався із запитом до нотаріальної контори щодо відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_2 (а.с. 49), а інших відомостей про час, коли кредитор дізнався про смерть боржника-спадкодавця, матеріали справи не містять й судами не встановлено, при цьому до суду із цим позовом ОСОБА_4 звернулась у вересні 2015 року, тобто до спливу передбаченого статтею 1281 ЦК України шестимісячного строку пред'явлення кредитором вимог до спадкоємців боржника, доводи касаційної скарги про припинення кредитних та іпотечних зобов'язань є безпідставними та необґрунтованими.

Отже, позивачем не доведено, що банк станом на 09 вересня 2015 року пропустив передбачений статтею 1281 ЦК України шестимісячний строк звернення до ОСОБА_4 як спадкоємця боржника ОСОБА_2 з вимогою про виконання зобов'язань за договорами кредиту та іпотеки від 16 березня 2007 року.

Крім того, безпідставними є доводи касаційної скарги щодо звільнення від відповідальності позивача як спадкоємця позичальника у зв'язку із задоволенням вимог іншого кредитора у межах вартості майна, отриманого у спадщину, оскільки вони не стосуються предмету спору у цій справі, не є правовою підставою для визнання іпотеки припиненою, а також не ґрунтуються на встановленому Законом України «Про іпотеку» пріоритеті права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановив відсутність правових підстав для позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.

Судове рішення апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 квітня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара