Справа № 454/366/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/811/170/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Жукровська Х.І.,

з участю представника апелянта Гнатишака О.В., представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк» на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 11 січня 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Веремчука О.А., у справі за первісним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання недійсним кредитного договору, визнання недійсними договору іпотеки, договорів застави автотранспорту, договору поруки, укладених в забезпечення даного кредитного договору, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (після зміни найменування - ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_4 21.12.2006 року укладено кредитний договір № Е/У 268. Згідно договору ПАТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу кредит у розмірі 80 000, 00 доларів США на термін до 21.12.2016 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. З метою забезпечення виконання згадуваного вище зобов'язання 21.12.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № E/V 268, згідно якого останній поручився перед банком за ОСОБА_4 з приводу належного виконання зобов'язань за кредитним договором. В порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач свої зобов'язання виконав частково. Відповідач станом на 19.01.2015 року має заборгованість - 36 784, 81 доларів США, яка складається з наступного:

- 32 599, 55 доларів США - заборгованість за кредитом;

- 3 204, 10 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 981,16 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 3, 32, 15, 107 ЦПК України, просив стягнути солідарно із відповідачів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 36 784,81 доларів США за кредитним договором № E/V 268 від 21.12.2206 року; також стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.

В подальшому позивач ПАТ КБ «Приватбанк» подав заяву про збільшення первісного позову та просив суд стягнути солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № E/V 268 від 21.12.2006 року: за тілом кредиту в сумі 32 599, 55 доларів США, за відсотками в сумі 14 357, 33 доларів США та пенею в сумі - 374 908, 39 грн. та вирішити питання судових витрат.

Позивач ОСОБА_4 звернувся в суд із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору, та визнання недійсними договору іпотеки, договорів застави автотранспорту, договору поруки, укладених в забезпечення даного кредитного договору. В обґрунтування зустрічного позову покликався на те, що існують підстави для визнання вищевказаного кредитного договору недійсним. Зокрема, зазначав, що кредитний договір № Е/У 268 від 21.12.2006 року укладений з суттєвим порушенням істотних умов договору, встановлених вимогами діючого законодавства України, що регулює спірні правовідносини, які необхідні для його укладення, всупереч існуючим нормам і вимогам діючого законодавства, а його дія грубо порушує охоронювані Конституцією і законами України права та інтереси споживача фінансових послуг і завдає йому значної шкоди. Стверджує, що відповідач не повідомив позичальника про реальну процентну ставку, сукупну вартість кредиту що згідно Постанови НБУ №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» є істотними умовами кредитного договору, позивач не мав достовірної та повної інформації про істотні умови кредитування про сукупну вартість кредиту до та під час підписання кредитного договору. Згідно Закону України «Про захист прав споживачів», у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. У оспорюваному кредитному договорі детальний розпис загальної вартості кредиту відсутній. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Отже йому - позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, яка надається перед укладенням кредитного договору, не надано, чим було порушено вимоги чинного закону. Недотримання відповідачем за зустрічним позовом вимоги ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ч. І ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також не визначення банком в кредитному договорі основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу та не здійснення письмового оприлюднення інфляційного застереження та домовленості про розрахунки індексації, передбаченого вимогами п. 2 ч. 2 ЗУ «Про іпотечне кредитування операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» згідно ст. ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання кредитного договору недійсним у зв'язку з недотриманням вимог закону щодо істотних умов необхідних для його укладення. Просив суд поновити строк позовної давності для звернення з зустрічним позовом. Прийняти зустрічний позов для спільного розгляду з первісним позовом. Зустрічний позов задоволити повністю. Визнати недійсним кредитний договір №Е/У 268 від 21.12.2006 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 Визнати недійсним договір іпотеки від 22.12.2006 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 в забезпечення даного кредитного договору. Визнати недійсним договір застави автотранспорту від 21.12.2006 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 в забезпечення даного кредитного договору. Визнати недійсним договір застави автотранспорту від 21.12.2006 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 в забезпечення даного кредитного договору. Визнати недійсним договір поруки від 21.12.2006 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 в забезпечення даного кредитного договору. У задоволенні первісного позову - відмовити повністю.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 11 січня 2018 року в задоволенні первісного позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору, та визнання недійсними договорів іпотеки, застави автотранспорту, поруки, укладених в забезпечення даного кредитного договору, задоволено.

Поновлено ОСОБА_4 строк позовної давності для звернення із зустрічним позовом.

Визнано недійсним кредитний договір № Е/V 268 від 21.12.2006 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4.

Визнано недійсним договір іпотеки від 22.12.2006 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 в забезпечення даного кредитного договору .

Визнано недійсним договір застави автотранспорту від 21.12.2006 року, укладений між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_6 в забезпечення даного кредитного договору.

Визнано недійсним договір застави автотранспорту від 21.12.2006 року, укладений між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_5 в забезпечення даного кредитного договору.

Визнано недійсним договір поруки від 21.12.2006 року, укладений між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_5 в забезпечення даного кредитного договору.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати по справі в сумі 2 756 грн. 00 коп.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 11 січня 2018 року оскаржив ПАТ КБ «Приватбанк».

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що судом першої інстанції не повно, не всебічно та не об'єктивно досліджено обставини справи, суд невірно витлумачив та застосував норми матеріального права, які не підлягають застосуванню до даних правовідносин, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Зазначає, що матеріалами справи підтверджено, що перед укладенням сторонами кредитного договору банк у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену ч. ч. 2, 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», сторони узгодили всі його істотні умови, позичальник особистим підписом засвідчив отримання вищевказаної інформації та те, що він погодився з умовами договору. Звертає увагу на те, що на момент укладення кредитного договору ОСОБА_4 не навів жодних зауважень щодо змісту цього правочину, протягом тривалого часу виконував свої обов'язки за договором з повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом. Посилається також на те, що на час укладення кредитного договору 21.12.2006 року Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 - не існувало, аналогічно не був чинним і ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції 01.01.2017 року. Вважає, що на час укладення кредитного договору такий відповідав усім вимогам діючого законодавства. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч. 2 даної статті, банк несе відповідальність, яка встановлена ст.ст. 15 та 23 цього Закону, тобто споживач має право на відшкодування завданих такими діями збитків, однак закон не передбачає можливості визнання недійсним у такому випадку кредитного договору, договору іпотеки, застави. Вважає, що судом першої інстанції безпідставно не враховано письмові пояснення та заперечення представника ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи №221/16 від 11.04.2016 року та обґрунтування неналежності і недопустимості такого висновку, як доказу.

На думку апелянта, суд першої інстанції у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин, не врахував поведінку ОСОБА_4 у контексті положень цивільного законодавства про укладення та зміну договору, оскільки такі фактичні дії вказують на наявність волевиявлення на виконання умов кредитного договору. Вважає, що кредитний договір, договір іпотеки, застави, поруки є дійсними та позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення заборгованості підлягають задоволенню у повному обсязі.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання по суті зустрічних позовних вимог, залишив поза увагою заяву представника ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо таких вимог. Право на позов у позичальника виникло з моменту укладення оскаржуваної угоди ще у 2006 році, а до суду про захист своїх прав позичальник звернувся у 2016 році, тобто з пропуском загального строку позовної даності у три роки. Заяви про поновлення строку позовної давності з наведення поважних та об'єктивних причин пропуску такого суду не надано та не обґрунтовано, що заважало протягом такого тривалого часу звернутися до суду з позовом. Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 11 січня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості та у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення , що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається, що 21.12.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № Е/V, зіюдно якого позивачя ПАТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу ОСОБА_4 кредит у розмірі 80 000 доларів США на термін до 21.12.2016 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами згідно Графіків, які оформляються додатками.

Пунктом 3.1 договору сторони обумовили, що за користування кредитом в період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно п. п. 2.4.1, 3.3, 3.4 даного договору позичальник сплачує відсотки в розмірі 15 % річних.

Згідно п. 3.2 договору у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом 30% річних.

При порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань передбачених договором позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0, 2% від суми непогашеного платежу за кожен день прострочення платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня (п. 4.1 договору).

З додатку № 2 від 18.06.2008 року до кредитного договору № Е/V від 21.12.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 вбачається, графік погашення кредиту та відсотків.

Відповідно до договору поруки № Е/V 268 від 21.12.2006 року Гаврилюк Мар`ян Зеновійович виступив поручителем по кредитному договору № Е/V від 21.12.2006 року, укладеному між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4

22.12.2006 року ОСОБА_4 в рахунок забезпечення зобов'язань перед ПАТ КБ «ПриватБанк» по кредитному договору № Е/V від 21.12.2006 року надано в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» майно, зокрема нежитлову будівлю майстерні в АДРЕСА_1, про що укладено договір іпотеки.

Також, відповідно до договору застави автотранспорту від 21.12.2006 року ОСОБА_4 в рахунок забезпечення зобов'язань перед ПАТ КБ «ПриватБанк» по кредитному договору № Е/V від 21.12.2006 року надав у заставу автомобіль марки «Мерседес Бенс», 1999 р.в., д.н. НОМЕР_1.

Відповідно до договору застави автотранспорту від 21.12.2006 року ОСОБА_6 в рахунок забезпечення зобов'язань перед ПАТ КБ «ПриватБанк» по кредитному договору № Е/V від 21.12.2006 року надала в заставу автомобіль марки «Мерседес Бенс», 1999 р.в., д.н. НОМЕР_2.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошима, боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншими актами цивільного судочинства.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

З матеріалів вбачається, що позичальник порушував умови кредитного договору, зокрема щодо сплати чергових платежів у строки, визначені графіком погашення кредитної заборгованості.

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (ст. 610, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За приписами параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253 - 255 цього кодексу.

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи ст. 266 і ч. 2 ст. 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

З розрахунку заборгованості вбачається, що пеня розрахована починаючи з 17 липня 2014 року, тобто в межах строку позовної давності.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором № Е/V від 21.12.2006 року станом на 18.07.2016 року вбачається, що така становить: за тілом кредиту - 32 599, 55 доларів США, за відсотками - 14 357, 33 доларів США та пенею - 374908, 39 грн.

Згідно ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи.

Так, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі (ст. 143 ЦПК України в редакції, чинній на момент проведення експертизи).

У відповідності до положень чинної ст. 102 ЦПК України для дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує спеціальних знань, на підставі відповідної ухвали суду може бути призначене проведення відповідної судової експертизи.

З аналізу наведеної норми вбачається, що експертиза може бути призначена за умови необхідності отримання висновку з питань, які потребують спеціальних знань, відсутніх у суду, за умови, що дане питання входить до предмета доказування по даній справі.

У ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу

З матеріалів справи вбачається, під час розгляду даної справи в суді першої була призначена судово-економічна експертиза.

Оскільки висновки експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 221/16 від 11.04.2016 року не підтверджені фактичними обставинами справи, колегія суддів не приймає такі до уваги. Так висновок експерта про те, що сукупна вартість кредиту в процентному значенні (реальна процентна ставка) на момент укладання кредитного договору № Е/У 268 від 21.12.2006 року та встановлена під час дослідження, фактично складає 16,31%, та є вищою від процентної ставки зазначеної в умовах договору 15, 00% - не доведений експертом шляхом математичного розрахунку, а тому не може бути взятий судом до уваги.

Не вбачається з розрахунку, проведеного експертом і те, що банком невчасно зараховано та штучно затримано деякі оплати, що свідчить про утримання з позичальника додаткових нарахувань по відсотках, які збільшують фактичну вартість кредиту.

Одночасно слід заначити, що відсоткова ставка за кредитом та реальна процентна ставка у процентному значені є різними економічними категоріями.

Необхідно також зазначити, що комісійні за умовами даного кредитного договору не передбачались та не нараховувались.

Інші ж висновки не впливають на визначення розміру заборгованості за кредитом.

Доводи про неправильність розрахунку кредитної заборгованості є необґрунтованими, оскільки на його спростування відповідачі не надали доказів, що підтверджують повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що заборгованість відповідача ОСОБА_4 за кредитним договором № Е/V від 21.12.2006 року станом на 17 липня 2016 року становить: 32 599, 55 доларів США - за тілом кредиту, 14 357, 33 доларів США - за відсотками та 374 908, 39 грн. - пеня.

За змістом ч. 1 ст. 553, ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Згідно із ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до змісту ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується у розумінні зобов'язальних правовідносин поруки, з припиненням яких втрачає чинність договір поруки.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Таким чином, за положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

З матеріалів справи вбачається, що поручитель ОСОБА_5 неодноразово подавав заяви до суду першої інстанції про відкладення розгляду справи у зв'язку з «вирішенням питання щодо реструктуризації заборгованості», та що він не відмовляється від погашення заборгованості по кредиту.

Так, 09 грудня 2016 року ОСОБА_5 було подано до суду першої інстанції заяву про розгляд позовів, первісного та зустрічного, за його відсутності, просив в задоволені первісного позову відмовити повністю, зустрічний задовольнити в повному обсязі, що свідчить, що останній був ознайомлений з позовними вимогами та додатками до нього.

З матеріалів справи також вбачається, що 11 січня 2018 року, в день проголошення рішення суду першої інстанції, ОСОБА_5 ознайомлювався з матеріалами справи.

25 травня 2018 року ОСОБА_5 подано заяву в суд першої інстанції, що він ознайомлений з матеріалами справи та не заперечує щодо скерування даної цивільної справи на розгляд в апеляційний суд.

Однак, поручителем в суді першої та апеляційної інстанцій не спростована жодна з обставин про те, що зазначений вище додатковий договір був укладений без його згоди та, що йому не було відомо про його укладення і у зв'язку з цим збільшився обсяг його відповідальності, та що він з цим не згідний.

Оскільки рішення суду не можу ґрунтуватись на припущеннях, то колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для визнання поруки припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, з підстав зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності

Крім того, необхідно зазначити, що згідно п. 1 договору поруки № E/V 268 від 21 грудня 2006 року поручитель поручився за кредит отриманий боржником в сумі 95 000 доларів США, що відповідає сумі основного зобов'язання і за додатковим договором .

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

ПАТ КБ «ПриватБанк» 02 лютого 2015 року звернувся до суду із позовом до боржника та поручителя.

Відтак, стягненню підлягає сума кредитної заборгованості з урахуванням шестимісячного строку дії поруки до дня звернення в суд.

На підставі матеріалів справи, наведеного вище правового аналізу колегія суддів приходить до висновку, що порука не є припиненою і у позивача виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника, щодо повернення кредиту за період з 02.08.2014 року.

Отже, порука припинена за тілом кредиту в сумі 356,16 доларів США, за відсотками в сумі 13, 58 доларів США та пенею в сумі - 70, 20 грн., яка підлягає до стягнення лише з відповідача ОСОБА_4

Згідно зі ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

На підставі викладеного вище колегія приходить до переконання, що вимога позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на його користь за кредитним договором № E/V 268 від 21.12.2206 року підлгає до задоволення частково, а саме: за тілом кредиту в сумі 32 243,39 доларів США, за відсотками в сумі 14 343,75 доларів США та пенею в сумі - 374 838,18 грн.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання спірних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, окрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. ст. 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладання кредитного договору, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом ст. 1054 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов'язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, були введені в дію постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року, та набрали чинності з 04 червня 2007 року.

Оспорюваний позивачем кредитний договір укладено 21 грудня 2006 року, тобто до прийняття та введення в вказаних Правил, у зв'язку з чим їх норми до спірних правовідносин не застосовуються.

Отже, підписуючи кредитний договорі, а у подальшому і договір іпотеки, позичальник ОСОБА_4 погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені договором. ОСОБА_4 був ознайомлений з умовами кредитного договору та договору іпотеки, які узгоджені та підписані сторонами на кожній сторінці. Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки та строк повернення грошових коштів.

Підписавши вищезазначені оспорювані договори, отримавши кредитні кошти та використавши їх за цільовим призначенням, ОСОБА_4 тим самим не висунув ніяких заперечень на умови договору, що свідчить про погодження сторонами усіх умов договору.

Крім того, ОСОБА_4 не оспорював у суді факт підписання вищезазначених договорів на умовах, вказаних в цих договорах.

Твердження позивача за зустрічним позовом про те, що кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства та порушує його права, як споживача кредитних послуг, зокрема, і тому, що при укладанні кредитного договору банком не було надано повної достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням договору та у ньому відсутні відомості детального розпису загальної вартості кредиту, не повідомлено про реальну процентну ставку, не повідомлено про валютні ризики, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Посилання ОСОБА_4, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту йому не надано інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, не повідомлено про реальну процентну ставку, не є підставою для задоволення позову, оскільки суб'єкт господарювання відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» несе відповідальність, встановлену ст. ст. 15 і 23 цього Закону, яка не передбачає своїм наслідком визнання договору недійсним.

Доводи позивача за зустрічним позовом про те, що при укладенні кредитного договору він, позичальник, не був попереджений про валютні ризики є необґрунтованими, оскільки укладаючи спірний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Також незмінюваність курсу гривні відносно іноземних валют, зокрема до долара США, законодавчо не закріплена. Нестабільність курсу гривні до долара США є загальновідомим фактом, який не міг бути невідомим ОСОБА_4.

А підставою недійсності договорів іпотеки, застави та поруки ОСОБА_4 вказує похідність цих договорів від укладеного кредитного договору.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до переконання про безпідставність заявленого зустрічного позову, оскільки ОСОБА_4 під час укладення кредитного договору розумів природу кредитного договору, погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені договором, та виконував його до липня 2014 року.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та в порушення вимог вище перелічених норм матеріального права ухвалив рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, яке підлягає скасуванню.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов'язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов'язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог

Згідно ч. 1ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню;порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення Сокальського районного суду Львівської області від 11 січня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задовольнити частково. Стягнути солідарно з ОСОБА_4, як боржника, та ОСОБА_5, як поручителя, на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № E/V 268 від 21.12.2206 року, а саме: за тілом кредиту в сумі 32 243, 39 доларів США, за відсотками в сумі 14 343, 75 доларів США та пенею в сумі 74 838, 18 грн. Заборгованість за тілом кредиту в сумі 356, 16 доларів США, за відсотками в сумі 13, 58 доларів США та пенею в сумі - 70, 20 грн., яка не охоплюється договором поруки, слід стягнути лише з відповідача ОСОБА_4, як боржника за кредитним договором № E/V 268 від 21.12.2206 року. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Також слід відмовити і у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсними кредитного договору, визнання недійсними договору іпотеки, договорів застави автотранспорту, договору поруки, укладених в забезпечення даного кредитного договору.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно стягнути 22 703,72 грн. сплаченого судового збору, а саме по 11 351, 87 грн. з кожного, з яких: 13 062, 73 грн. - за подання ПАТ КБ «ПриватБанк» позовної заяви до суду першої інстанції та 9 641, 00 грн. - за подання ПАТ КБ «ПриватБанк» апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 11 січня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задовольнити частко.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_3) та ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_4) на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» () заборгованість за кредитним договором № E/V 268 від 21.12.2206 року: за тілом кредиту в сумі 32 243, 39 доларів США, за відсотками в сумі 14 343, 75 доларів США та пенею в сумі - 374 838, 18 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_3) на користь ПАТ КБ «Приватбанк» () заборгованість за кредитним договором № E/V 268 від 21.12.2206 року: за тілом кредиту в сумі 356, 16 доларів США, за відсотками в сумі 13, 58 доларів США та пенею в сумі - 70, 20 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсними кредитного договору, визнання недійсними договору іпотеки, договорів застави автотранспорту, договору поруки, укладених в забезпечення даного кредитного договору - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_3) та ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_4) на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» () 22 703, 72 грн. сплаченого судового збору, а саме по 11 351, 87 грн. з кожного, з яких: 13 062, 73 грн. за подання ПАТ КБ «Приватбанк» позовної заяви до суду першої інстанції та 9 641, 00 грн. за подання ПАТ КБ «Приватбанк» апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 березня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.