ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7307/19 Справа № 206/5875/18 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.,

суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Лященко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про стягнення на її користь моральної шкоди в розмірі 20 000 грн.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 10 грудня 2017 року її було госпіталізовано до психіатричної лікарні. При обстеженні її психічного стану їй був поставлений попередній діагноз органічний шизофреноподібний розлад. Відповідно до Закону України «Про психіатричну допомогу» єдиною підставою для госпіталізації особи є вчинення нею чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню безпеку для неї та оточуючих, або неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Проте рішенням суду від 13.12.2017 року таких підстав для госпіталізації не встановлено та відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про примусову госпіталізацію позивача до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги. У зв`язку з наведеними обставинами ОСОБА_1 просила відшкодувати їй моральну шкоду, спричинену відповідачем її незаконним утриманням та негативними душевними стражданнями, які вона відчула внаслідок жорстокого та дискримінаційного поводження та впливом нанесеним її здоров`ю прийманням лікарських препаратів.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не дано оцінки тому, що примусова госпіталізація позивача була незаконною, такими діями відповідача порушено права ОСОБА_1 та спричинено їй моральну шкоду.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з матеріалів цивільної справи за заявою КЗ ДКПЛ ДОР про надання психіатричної допомоги в примусовому порядку ОСОБА_1 вбачається, що 10 грудня 2017 року ОСОБА_1 було доставлено до приймального відділення психіатричної лікарні. Після особистого огляду позивача лікар зробив висновок про необхідність її госпіталізації до психіатричного стаціонару для лікування у зв`язку із наявністю в неї тяжкого психічного розладу (діагнозу) - маячний розлад органічного походження.

10 грудня 2017 року о 11-50 год. позивачка ОСОБА_1 була оглянута лікарем-психіатром Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» ОСОБА_2 , який підтвердив наявність психічного розладу у вигляді маячних ідей гніву, шкоди здоров`ю, поганого самопочуття та встановив діагноз - органічний шизофреноподібний розлад.

11 грудня 2017 року ОСОБА_1 була оглянута комісією лікарів-психіатрів Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради», яка встановила, що хвора виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання, у зв`язку з чим не може забезпечити свої життєві потреби на рівні її життєдіяльності та підтвердила необхідність госпіталізації до психіатричного закладу відповідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».

11 грудня 2017 року Комунальне підприємство «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» звернулося до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 у психіатричний стаціонар без її згоди.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що незаконною її госпіталізацією до психіатричної лікарні їй спричинено моральну шкоду.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивач вимоги про визнання дій відповідача протиправними не заявляла, причинний зв`язок між протиправними діями та шкодою, а також виною відповідача не встановлювався, сама по собі відмова суду у задоволенні заяви про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» у редакції, чинній на час поміщення позивача до психіатричної лікарні (далі Закон), психіатрична допомога - комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медичну та психологічну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, у тому числі внаслідок вживання психоактивних речовин.

Згідно із статтею 3 Закону кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг (стаття 4 Закону).

За змістом частин першої та пятої статті 7 Закону діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я для застосування в Україні. Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних із станом її психічного здоров`я. Перелік методів діагностики та лікування і лікарських засобів, що становлять підвищений ризик для здоров`я особи, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до частин першої, третьої статті 11 Закону психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги.

Згідно із частиною третьою статті 13 Закону особа може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров`я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України.

Відповідно до статті 14 Закону особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Згідно із положеннями частин першої, другої статті 16 Закону особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

До винесення судом рішення лікування може проводитися за рішенням лікаря-психіатра (комісії лікарів-психіатрів) (частина четверта статті 16 Закону).

Відповідно до частини другої статті 22 Закону заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку розглядається судом за місцем знаходження психіатричного закладу протягом 24 годин з дня її надходження.

За змістом статті 25 Закону особи, яким надається психіатрична допомога, мають право, зокрема, на відшкодування заподіяної їм шкоди або шкоди їх майну внаслідок незаконного поміщення до психіатричного закладу чи психоневрологічного закладу для соціального захисту або спеціального навчання чи внаслідок незабезпечення безпечних умов надання психіатричної допомоги або розголошення конфіденційних відомостей про стан психічного здоров`я і надання психіатричної допомоги.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів й застосовується за умови наявності усіх умов (підстав) притягнення особи до цивільно-правової деліктної відповідальності, в якій деліктом є цивільне правопорушення. Такими умовами є протиправність в діях заподіювача, наявність шкоди (в цьому випадку моральної), вина, крім випадків, коли шкоду завдано органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, причинний зв`язок між настанням шкоди у потерпілої особи та протиправними діями заподіяювача.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 випливає, що як на доказ спричинення моральної шкоди внаслідок незаконної примусової госпіталізації до психіатричної лікарні вона посилається на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 13.12.2017 року, яким відмовлено у задоволенні клопотання лікарні про примусову госпіталізацію позивача до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги. Вказане рішення набрало законної сили та не оскаржувалося заявником. На думку позивача, вказаним рішенням суду встановлено відсутність підстав для її госпіталізації.

Верховний Суд у постанові від 27.03.2019 року у справі № 278/1793/16ц зауважує, що лише рішення суду про відмову у примусовій госпіталізації особи не може бути безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди особі, яка була поміщена до психіатричної лікарні відповідно до вимог Закону. Розгляд судом заяви про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку є гарантією від свавільного надання особі психіатричної допомоги, відмова суду у задоволенні такої заяви не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а суд має встановити склад цивільного правопорушення: протиправність дій відповідача, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправними діями та шкодою, а також вину відповідача.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до положень статті 1167 ЦК України ОСОБА_1 не довела протиправність дій відповідача, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправними діями та шкодою, а також вину відповідача, у звязку з чим її позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Натомість, судом дано правильну правову оцінку обставинам справи, поясненням свідків та відеозапису зафіксованих подій у день госпіталізації позивача до психіатричної лікарні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що її примусова госпіталізація до психіатричної лікарні була незаконною не знайшли свого підтвердження. Також не надано позивачем доказів того, що моральна шкода відповідачем була заподіяна їй неналежним поводженням під час перебування у лікарні.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що висновки суду є правильними, а доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з ними.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М. Деркач

Л.О. Каратаєва

І.Ю. Ткаченко