ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 693/22/17

провадження № 61-34350св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Карпенко С. О. (судді-доповідача),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 2 червня 2017 року, ухвалене у складі судді Шимчика Р. В., та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Вініченка Б. Б., Храпка В. Д., Новікова О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначило, що 2 липня 2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» і ОСОБА_1 укладено договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб шляхом звернення позичальника до банка із анкетою-заявою про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення договору в рамках продукту «Максимум-готівка».

На виконання договору позивач відкрив відповідачу картковий рахунок № НОМЕР_1 у гривні і випустив міжнародну платіжну карту DMC Gold стром дії два роки з моменту випуску із встановленим кредитним лімітом 15 000 гривень.

ПАТ «Альфа-Банк» зазначає, що ОСОБА_1 не виконує зобов`язання з погашення кредитної заборгованості і станом на 4 грудня 2016 року має заборгованість у розмірі 20 157,42 гривень, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 11 048,62 гривень, заборгованість за простроченим тілом кредиту - 7 884,27 гривень і неустойка (комісія, штраф) - 1 224,53 гривень.

За таких обставин ПАТ «Альфа-Банк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 20 157,42 гривень.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 2 червня 2017 року позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за договором про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб від 2 липня 2013 року у сумі 20 157,42 гривень та 1 378 гривень судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності існування між сторонами договірних правовідносин і порушення ОСОБА_1 взятих на себе за договором про комплексне банківське обслуговування зобов`язань з повернення отриманого кредиту, що призвело до виникнення у нього заборгованості у зазначеному банком розмірі.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 2 червня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості у визначеному банком розмірі, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 2 червня 2017 року і ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що при підписанні договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб співробітники не повідомили його про щомісячне нарахування комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 3,5% від суми заборгованості; про наявність цього обов`язкового платежу у договорі також не зазначено. Вважає, що касовим обслуговуванням є внесення чи отримання коштів через касу банка, проте він такі операції не здійснював, тому немає підстав для нарахування йому зазначених сум.

На думку заявника, банк приховує факт нарахування комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 3,5%, оскільки окремо не відобразив її у поданому до суду розрахунку заборгованості.

Вважає, що суму комісії за розрахунково-касове обслуговування, нараховану у поточному місяці, банк додає до тіла кредита, таким чином штучно збільшує борг і розмір нарахованих на нього у подальшому процентів та комісії.

Заявник посилається на те, що ПАТ «Альфа-Банк» допускає нечесну підприємницьку практику, оскільки присилає йому листи з погрозами, повідомляє про неіснуючі позовні заяви, спрямовані до загальних і третейських судів, таким чином змушуючи його сплатити заборгованість, яка нарахована неправомірно. На думку ОСОБА_1 , він повністю сплатив тіло кредита і проценти, обчислені за ставкою 21%, тому жодної заборгованості перед банком не має.

Позиція інших учасників справи

У листопаді 2017 року ПАТ «Альфа-Банк» подало заперечення на касаційну скаргу, у яких послалося на безпідставність її доводів. Підписуючи анкету-заяву, відповідач підтвердив, що акцептує публічну пропозицію ПАТ «Альфа-Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум-готівка» і йому зрозумілі всі умови цієї пропозиції, у тому числі умови отримання і обслуговування карти, викладені у Правилах користування банківською платіжною карткою, що розміщені на офіційному сайті банку.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 2 липня 2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» і ОСОБА_1 укладено договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб шляхом звернення позичальника до банка із анкетою-заявою про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення договору в рамках продукту «Максимум-готівка».

У пункті 6 анкети-заяви вказано, що її підписанням ОСОБА_1 підтверджує, що зі змістом публічної пропозиції банку на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, яка оприлюднена на інтернет-сторінці за електронною адресою www. alfabank .com.ua, Правилами користування банківською платіжною карткою, Тарифами ПАТ «Альфа-Банк», які є невід`ємною частиною договору, ознайомлений та цілком згодний і беззаперечно підтверджує, що свій примірник договору разом з усіма додатками, що підписуються в рамках обслуговування продукту «Максимум-готівка», отримав у день укладення договору.

До моменту укладення договору він попередньо ознайомлений у письмовій формі з основними умовами надання кредиту, у тому числі вартістю кредиту, його особливостями та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією щодо кредиту, надання якої передбачено нормами Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативними документами Національного банку України, які йому роз`яснені, зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення та з якими він цілком згідний.

З додатку до договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб від 2 липня 2013 року, підписаногоОСОБА_1 , суди встановили, що на підставі анкети-заяви про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» банк відкрив позичальнику картковий рахунок № НОМЕР_1 у гривні та випустив міжнародну платіжну карту DMC Gold строком дії 2 роки з моменту її випуску, встановивши ліміт відновлюваної кредитної лінії на карту у розмірі 15 000 гривень.

У зазначеному додатку сторони також погодили, що процентна ставка за користування кредитними коштами на торгові операції і операції зі зняття коштів становить 21% річних, а розмір обов`язкового мінімального платежу складає 7% від суми загальної заборгованості за відновлювальною кредитною лінією (пункти 2.2, 2.3 додатку до договору).

Оцінивши виписку по рахунку № НОМЕР_1 за період з 2 липня 2013 року по 14 квітня 2017 року, суди встановили, що ОСОБА_1 погашав кредит до 21 червня 2016 року. За вказаних обставин суди дійшли висновку, що позичальник виразив свою мовчазну згоду щодо усіх нарахованих банком процентів і додаткових платежів.

Порушень ПАТ «Альфа-Банк» умов кредитного договору при нарахуванні позичальнику заборгованості судами не встановлено.

Згідно з поданим банком розрахунком заборгованість ОСОБА_1 перед банком станом на 4 грудня 2016 року становить 20 157,42 гривень, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 11 048,62 гривень, заборгованість за простроченим тілом кредиту - 7 884,27 гривень і неустойка (комісія, штраф) - 1 224,53 гривень.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_1 має кредитну заборгованість у визначеному банком розмірі і заперечення відповідача правильність нарахування цієї заборгованості не спростовують.

Проте такі висновки судів попередніх інстанцій є передчасними.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК Україниза кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на дату укладення кредитного договору, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 627 ЦК України визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на день укладення договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

У разі встановлення у кредитному договорі щомісячної комісії, банк повинен зазначити, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику.

Стаття 303 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, встановлювала, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

ОСОБА_1 в обґрунтування заперечень проти позову і доводів апеляційної скарги посилався на те, що банк безпідставно нараховував йому щомісячно комісію у розмірі 3,5% від суми кредитної заборгованості, яка не передбачена умовам договору і згоду на сплату якої він не надавав.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу, вказані доводи не спростував і не встановив, чи передбачено умовами договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб від 2 липня 2013 року сплату щомісячної комісії у розмірі 3,5% від суми кредитної заборгованості, і за які саме послуги, що надаються позичальнику, вона нараховується.

Викладені у запереченнях на касаційну скаргу твердження ПАТ «Альфа-Банк» про те, що щомісячна комісія не включена до суми заборгованості, яку просить стягнути банк, касаційний суд вважає помилковими, так як у розрахунку заборгованості графа «Неустойка» включає як штраф, так і комісію, без відокремлення цих сум.

Зазначаючи про те, що поданий банком розрахунок належним чином підтверджує правильність нарахування заборгованості у сумі 20 157,42 гривень, апеляційний суд не перевірив доводи відповідача про те, що нараховану у поточному місяці комісію у розмірі 3,5% від суми кредитної заборгованості банк додавав до тіла кредита, штучно збільшуючи його розмір, і не спростував того, що згідно з розрахунком борг за тілом кредита (графа 8), незважаючи на щомісячне погашення (графа 7), збільшувався (графа 6).

Таким чином, апеляційний суд, у порушення вимог статті 303 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не спростував викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилання на безпідставне нарахування йому щомісячної комісії у розмірі 3,5% від суми кредитної заборгованості, не передбаченої умовами укладеного сторонами договору, не дослідив належним чином розрахунок заборгованості і виписку за картковим рахунком ОСОБА_1 та не з`ясував, чи включена щомісячна комісія до будь-яких із заявлених до стягнення платежів.

Касаційний суд, з урахуванням встановлених статтею 400 ЦПК України меж розгляду справи у суді касаційної інстанції, процесуальної можливості усунути допущені апеляційним судом недоліки не має, так як не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не перевірив, чи передбачено умовами укладеного сторонами договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб від 2 липня 2013 року сплату щомісячної комісії та за які послуги така комісія нарахована, постановлена судом апеляційної інстанції ухвала не може вважатися законною і обґрунтованою, тому відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суду належить урахувати викладене та, оцінивши подані сторонами докази, встановити, чи передбачена умовами договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб від 2 липня 2013 року сплата щомісячної комісії, за які послуги вона нарахована, чи включена щомісячна комісія до розрахунку заборгованості, зокрема шляхом додавання до тіла кредита, та ухвалити судове рішення по суті позовних вимог відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Для правильного застосування до спірних правовідносин статей 525, 626, 628, 1054, 1055, 1056-1 ЦК Україниу взаємозв`язку зі статтею 634 ЦК України, яка регулює договір приєднання, апеляційному суду належить врахувати висновки щодо застосування норм матеріального права, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: С. О. Карпенко В. С. Жданова В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов