Номер справи 220/1744/19
Номер провадження № 2/220/473/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року смт.Велика Новосілка Донецької області

Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Яненко Г.М.,

при секретарі судового засідання Черняєвій С.П.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, що належать до сплати від підприємства,

ВСТАНОВИВ:

08.07.2019 року позивач звернулася до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, що належать до сплати з підприємства.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона, на підставі наказу від 28.03.2016 року № 71/ОС, з 01.09.2016 року була прийнята на посаду заступника начальника виробничо технічного відділу підрозділу «Донецьке будівельно - монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

27.04.2017 року позивач була звільнена із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, про що була зроблена відмітка у її трудовій книжці. На день звільнення позивача їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата з березня 2017 року по 27.04.2017 року та грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку, що у сумі складає 23579,77 грн. Зазначена заборгованість із заробітної плати та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку є досі невиплаченою позивачу, а відтак ОСОБА_1 вважає дії відповідача незаконними. Тому просить стягнути з відповідача ПАТ «Українська залізниця» заборгованість із заробітної плати та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в загальному розмірі 23579,77 грн.

18.09.2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов з відповідними письмовими доказами, згідно з яким ПАТ «Українська залізниця» позовні вимоги не визнає, посилаючись на те, що з 20.03.2017 року у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного та автомобільного сполучення відповідно до Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року № 62/2017 та відсутністю первинних документів бухгалтерського обліку нарахування заробітної плати було припинено. У зв`язку з відсутністю первинних документів підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт та здійснити нарахування заробітної плати не можливо. Додатково зазначив, що згідно з Науково - правовим висновком Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року № 126/2/21 - 10.2 порушення норм трудового законодавства щодо працівників структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» виникли через форс-мажорні обставини, а відтак відповідач звільнений від відповідальності за невиконання обов`язків передбачених законодавством про працю.

Позивач, з`явившись до суду до початку проведення судового засідання заявила про розгляд справи у її відсутність, в зв`язку з необхідністю від`їзду та про підтримання своїх позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився та про причини неявки не повідомив, хоча в матеріалах справи присутнє поштове повідомлення про вручення представнику відповідача судового виклику.

Тому розгляд справи проводиться у відсутність сторін та за наявними у матеріалах справи доказами.

При досліджені письмових доказів, наявних у матеріалах справи, судом встановлено.

Позивач ОСОБА_1 з 01.09.2016 року була прийнята на посаду заступника начальника виробничо технічного відділу підрозділу «Донецьке будівельно - монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та 27.04.2017 року була звільнена із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, про що була зроблена відмітка у її трудовій книжці про що свідчить копія її трудової книжки (а.с. 9-13).

Відповідно до розрахунків СП «ДДЗП» філії «Дон.зал.» ПАТ УЗ, заробітна плата позивача: за березень 2017 року складає 5794,13 грн. (до сплати 4607,39 грн.); за квітень 2017 року, з урахуванням компенсації за невикористану щорічну відпустку, складає 17785,64 грн. (до сплати 14142,00 грн.), разом сума нарахованої заробітної плати за березень-квітень становить 23579,77 грн., без урахування оподаткування (а.с. 14-15).

Факт перебування позивача у трудових відносинах з ПАТ «Укрзалізниця» відповідач не оспорює та визнає факт звільнення позивача 27.04.2017 року на підставі ст. 38 КЗпП України, тобто за власним бажанням.

Відповідач, згідно доданого до відзиву розрахунку начальника СП «Юридична служба» РФ «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» також зазначає, що ОСОБА_1 нарахована та навіть частково виплачена заробітна плата за період з 01.03.2017р. по 27.04.2017р. в розмірі 2308,15 грн., розрахована з 01.03.2017 по 16.03.2017 р. не з розрахунковим, а з помісячним розподілом, з урахуванням обов`язкових утримань податків на доходи та інших зборів.

З приводу заборгованості яка виникла з 16.03.2017р. в листі юридичної служби регіональної філії відповідача зазначено, що з виробничого підрозділу «Донецьке будівельно - монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» до Дирекції у м. Лиман не надходили оригінали документів для нарахування та виплати позивачці заробітної плати. Відсутня первинна документація, або доступ до неї, а тому не можливо підтвердити, спростувати або надати інформацію за вказаний період.

Представник відповідача, заперечуючи можливість прийняття судом як належних доказів розрахунки заробітної плати видані після 16 березня 2017 року «невідомими особами» (а.с. 14-15), у своєму відзиві на позовну заяву зазначеної суми заборгованості перед позивачем із заробітної плати та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку не спростовує, доказів, що заборгованість була погашена повністю чи частково не надав, зазначив що заробітна плата з першу половину березня місяця 2017 року нарахована та виплачена позивачці, свого розрахунку іншої частини заборгованості не наводить, а лише посилається на обставини, які ускладнили проведення розрахунку з позивачем.

Відтак позивач ОСОБА_1 знаходилась з ПАТ «Укрзалізниця» в трудових відносинах та з нею не проведено остаточного розрахунку при звільненні, а посилання на те, що позивачем остаточний розрахунок повинен бути здійснено відповідно до порядку проведення остаточного розрахунку з працівниками структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень», судом не приймається, оскільки ці нормативні акти не містять жодного посилання на трудове законодавство України, створюють умови з приводу надання відповідних документів, за яких позивач неспроможна у повному обсязі їх надати, а отже, належним чином захистити своє порушене право на отримання винагороди за працю. Право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці» а позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 27.04.2017 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики ЄСПЛ. Суд наголошує, що відповідно до норм ст. 115, 116 КЗпП саме роботодавець повинен довести, що здійснив з працівником повний розрахунок у відповідності до норм законодавства. Позивачкою надано суду всі належні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог, які відповідач не зміг спростувати.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Законом України від 02.09.2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України, не передбачено.

Згідно ч. 2 ст.233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно правового висновку, який викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

З матеріалів справи, а саме, трудової книжки позивача підтверджено, що ОСОБА_1 з 01.09.2016 року по 27.04.2017 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем і працювала на посаді заступника начальника виробничо технічного відділу підрозділу «Донецьке будівельно - монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 27.04.2017 року трудові відносини між сторонами було припинено на підставі ст. 38 КЗпП згідно наказу № 2б/ос від 27.04.2017 року, з яким позивач ознайомилась і отримала від роботодавця трудову книжку.

Згідно довідок-розрахунків СП «ДДЗП» філії «Дон.зал.» ПАТ УЗ, заробітна плата позивача: за березень 2017 року складає 5794,13 грн. (до сплати 4607,39 грн.); за квітень 2017 року, з урахуванням компенсації за невикористану щорічну відпустку, складає 17785,64 грн. (до сплати 14142,00 грн.), разом сума нарахованої заробітної плати за березень-квітень становить 23579,77 грн., без урахування оподаткування. Сторонами не заперечувалось, що останню виплату по заробітній платі роботодавець здійснив за період з 01 березня 2017 року по 15 березня 2017 року в сумі 2308,15 грн.

Суд приймає до уваги довідки-розрахунки СП «ДДЗП» філії «Дон.зал.» ПАТ УЗ, оскільки зазначені документи не перебільшують та не зменшують раніше сплачуваних позивачеві сум заробітної плати, не мають суперечностей та не викликають у суду сумнівів, одо їх достовірності та приходить обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі за період з 15.03.2017 року по 27.04.2017 року.

Також правомірним є стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку .

Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП передбачено обов`язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством.

Таким чином враховуючи вимоги ч. 1 ст. 83 КЗпП, ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» та п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, суд задовольняє вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку.

Остаточно суд розраховує загальну суму до стягнення у розмірі: 5794,13 грн. (заробітної плати за березень 2017 року), з урахуванням обов`язкового утримання на оподаткування у та з урахуванням виплаченої відповідачем частини заробітної плати у розмірі 2308,15 грн.; 17785,64 грн. (заробітної плати з компенсацією за невикористану відпустку) з урахуванням обов`язкового утримання на оподаткування.

Як вбачається із матеріалів справи наданий відповідачем до відзиву науково-правовий висновок, що викладений на бланку Торгово-промислової палати України, не є сертифікатом (висновком) в розумінні ст. 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 2 грудня 1997 року № 671/97-ВР, ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року № 1669-VII та п. 3.3. Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 року № 44(5).

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява № 38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

За ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому зарплати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Враховуючи те, що позивачем надано довідки, не визнані однак не спростовані відповідачем, суд вважає, вимоги позивача про стягнення з відповідача ПАТ «Українська залізниця» на її користь заборгованості із заробітної плати та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в загальному розмірі 23579,77 грн., за період з березня 2017 року по момент звільнення відповідача 27.04.2017 р. обґрунтованими та законними, а тому вимоги позову ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Висновок суду про стягнення заборгованості по заробітній платі ґрунтується у т.ч. на положеннях Законів України від 24.03.1995 року «Про оплату праці» та від 16.07.1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст.8 Закону України від 16.07.1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідно до частин першої та сьомої статті 9 зазначеного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст.21 КЗпП України), а обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Доводи відповідача про припинення нарахування заробітної плати з 16.03.2017 р. на виконання указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», а також виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, і як наслідок відсутністю доступу до первинних документів, та ухвалення рішення на підставі «розрахунків заробітної плати» та інших паперів складених після 16 березня 2017 року невідомими особами, суд не приймає, оскільки вони не спростовують наявності заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі.

Крім того, згідно висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 28.03.2018 року у справі №243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

Також, відповідно до частин 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні позивача до суду судовий збір нею не сплачувався.

Відповідно до частини 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п/п 1 п.1 частини 2, частини 1 ст.4 Закону України від 08 липня 2011 року «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Від-так, удовий збір у розмірі 768,40 грн. підлягає до стягнення з відповідача на користь Держави.

На підставі викладеного, з урахуванням ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці», ст. 47, 94, 97, 116, 117, 233 КзпП України, Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100 та керуючись ст. 12, 13, 81, 141-142, 200, 263-265. 267, 273, 274, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, що належать до сплати від підприємства - задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Тверська,5, код ЄРПОУ 40075815) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) заборгованість із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в загальному розмірі 23579,77 грн. з урахуванням обов`язкового утримання на оподаткування та з урахуванням вже виплаченої відповідачем частини заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 2308,15 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави 768,40 грн. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.М. Яненко