Дата документу 11.09.2019 Справа № 322/754/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 322/754/18Головуючий у 1-й інстанції Соляник А.В.
Пр. № 22-ц/807/2625/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.

за участі секретаря Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про продовження строку для прийняття спадщини

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до Новомиколаївського районного суду Запорізької області із вищезазначеним позовом (а.с. 4-6), в якому просили продовжити строк для прийняття спадщини, що відкрилась після смерті їх батька - ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування свого позову позивачі зазначали, що після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина, а саме: земельна частка (пай), яка знаходиться на території Самійлівської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області. На момент відкриття спадщини позивачі були неповнолітніми, а саме: позивачам було 15, 13 і 12 років. На час смерті батька позивачі разом не проживали, а проживали за межами Запорізької області разом із своєю матір`ю. Після смерті батька позивачі заяву до нотаріусу про прийняття спадщини протягом встановленого строку не подавали. Причиною пропуску встановленого строку для прийняття спадщини є те, що на час відкриття спадщини позивачі були неповнолітніми дітьми, не знали і не розуміли вимоги Закону і не могли самостійно захистити свої права та інтереси щодо спадкового майна в силу свого віку. Матір позивачів, яка повинна була діяти в інтересах своїх дітей, теж не подала заяву про прийняття спадщини після смерті батька. Спадкоємцем став дідусь позивачів - ОСОБА_7 , як батько покійного, який 06.04.2000 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай). Всі ці обставини стали відомі позивачам тільки у лютому 2018 року від їх мами. 22.02.2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась до нотаріусу з заявою про видачу свідоцтва про спадщину за законом після померлого батька ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, 22.02.2018 року державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва Н.П. відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що вона не була зареєстрована разом із спадкодавцем і не подала заяву про прийняття спадщини в строк, встановлений ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року.

Крім цього, в обґрунтування позову позивачі зазначали, що спадкоємець ОСОБА_7 , який прийняв спадщину після смерті батька, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті спадщину прийняла його донька - відповідач ОСОБА_5 Вирішення питання щодо прийняття позивачами спадщини в позасудовому порядку неможливо у зв`язку зі смертю ОСОБА_7 , тому вимушені звернутися до суду з цим позовом.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи було визначено суддю суду першої інстанції Шиш А .Б. (а.с. 27).

Ухвалою Новомиколаївського районного суду Запорізької області (а.с.40) дану справу передано на розгляд до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.

Зазначена ухвала суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалась та апеляційним судом не переглядалась.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Соляник А.В. (а.с.46).

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2018 року (а.с. 48) провадження у цій справі відкрито.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2019 року (а.с. 105-106) у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційні скарзі (а.с. 109-114) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким продовжити ОСОБА_2 строк для прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю три місяці.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с. 116).

В автоматизованому порядку суддею Поляковим О.З. у цій справі замінено суддю Кочеткову І.В. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (а.с. 119-122).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 117), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 123), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів, а також відпустки судді-доповідача у період з 30.07.2019 року по 30.08.2019 року включно (а.с. 143-144).

В автоматизованому порядку суддями Подліяновою Г.С. та Кочетковою І.В. у цій справі замінено суддів Полякова О.З. та Маловічко С.В. у зв`язку із тривалими відпусткою та хворобою останніх (а.с. 149-150).

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У судове засідання 11 вересня 2019 року повідомлена апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи через її представника ОСОБА_9 (а.с. 157-158), що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, відповідач ОСОБА_5 не з`явилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання відповідача ОСОБА_5 у цій справі і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останньої за присутністю її представника - адвоката Красних К.М. (а.с. 157-158), позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Железняк В.К. (а.с. 17).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явились, у тому числі:

-позивача ОСОБА_1 , яка на запитання апеляційного суду зазначала, що вона змінила прізвище на « ОСОБА_11 » у зв`язку із укладенням 03.08.2019 року шлюбу із ОСОБА_12 , надала апеляційному суду копію свідоцтва про шлюб (а.с.155) для долучення до матеріалів цієї справи на підтвердження останнього; про смерть батька їй було відомо одразу, вона була присутня на похоронах батька, батьки не були розлучені, але мешкали окремо, вони - діти мешкали окремо від батька із матір`ю, коли дід оформив спадщину та їх мати відмовилась від спадщини, дід оформив на їх заповіт, тому звертатись за оформленням спадщини було недоцільно, проте, потім, як стало відомо, дід склав інший заповіт - на свою дочку - відповідача у цій справі,

-інших позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які повністю підтримали викладене в апеляційній скарзі та у судовому засіданні позивачем ОСОБА_1 , як особою, яка подала апеляційну скаргу у цій справі,

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що всі учасники цієї справи із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім позивача ОСОБА_13 .

За таких обставин, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_13 .

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивачів у цій справі, керувався ст. ст. 524, 525, 526, 529, 548-550 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст. ст. 1270, 1278 ЦК України в редакції 2003 року, ст. ст. 19, 89, 141, 244-245, 259, 264, 265, 272-273, 274-279, 280-283, 289 ЦПК України та виходив із необґрунтованості позовних вимог позивачів у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції правильно було встановлено, що після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 5,34 умовних кадастрових га, розташованої на території Самійлівської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, яка належала йому на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай), серії ЗП № 0145647 , виданої та зареєстрованої 04.03.1997.

На момент відкриття спадщини спадкоємцями першої черги за законом були: ОСОБА_14 дружина померлого ОСОБА_6 , та його неповнолітні діти ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_16 мати померлого ОСОБА_6 , і ОСОБА_7 батько померлого ОСОБА_6

Дружина померлого ОСОБА_14 і мати померлого ОСОБА_16 спадщину не прийняли.

В матеріалах спадкової справи, копію якої надано до суду, міститься заява ОСОБА_14 , яка відмовилась від належної їй частини спадкового майна на користь ОСОБА_7 .

Відповідно до заяви ОСОБА_7 від 06.04.2000, останній прийняв спадщину у вигляді земельного паю в АП «Самійлівка» Новомиколаївського району, грошовий внесок з усіма відсотками в ощадбанку № 5345-09 рахунок № НОМЕР_2 .№ НОМЕР_3 , після смерті ОСОБА_6 (а.с.90 зворот).

Також судом першої інстанції було правильно встановлено, що після смерті ОСОБА_7 , спадкоємцем за заповітом стає ОСОБА_5 , яка прийняла у спадок земельну ділянку площею 4,42 га, розташовану на території Самійлівської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП № 046054 від 01.07.2002.

22.02.2018 ОСОБА_1 звернулась до Новомиколаївської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_6

Постановою державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори від 22.02.2018 року (а.с.20) їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що строк для прийняття спадщини пропущений, ненаданням документів, які б підтверджували фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном, а також тим, що на моменту звернення ОСОБА_1 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, спадкове майно було оформлене іншим належним спадкоємцем, який висловив бажання отримати документи, що посвідчують право власності на своє ім`я.

Згідно із ст. 548 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка була чинною на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 року та якою правильно керувався суд першої інстанції, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, яка була чинною на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 року та якою правильно керувався суд першої інстанції,спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Положеннями ст. 550 ЦК України в редакції 1963 року, яка була чинною на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 року та якою правильно керувався суд першої інстанції, ч. 3 ст. 1272 ЦК України встановлено, що строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

У п.п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, який набрав чинності з 01.01.2004 року, зазначено, що його положення застосовуються до тих цивільних правовідносин, що виникли та продовжують існувати після набрання ним чинності, а правила Книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята до набрання чинності Кодексом.

Згідно із роз`ясненнями, що містяться в постанові Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України в редакції 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року, а у разі відкриття спадщини до вказаної дати застосовується чинне на той час законодавство. Якщо ж спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК (в ред. 2004 року) і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

В узагальненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01.07.2003 і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування у яких виникло відповідно до норм ст.ст. 529-531 ЦК УРСР в редакції 1963 року.

При вирішенні спорів про спадкування, де спадщина відкрилася та була прийнята до 01.01.2004, не допускається застосування судами норм ЦК України в редакції 2003 року, а застосовуються норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Так, за правилами ст.ст. 529-531 ЦК УРСР в редакції 1963 року, спадкоємцями за законом могли бути діти (в тому числі усиновлені); дружина і батьки (усиновителі) померлого; дитина померлого, яка народилася після його смерті, онуки і правнуки спадкодавця, якщо на час відкриття спадщини не було в живих того з батьків, хто був би спадкоємцем, брати та сестри померлого, дід, баба померлого, непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті.

У Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини визнаються тривала хвороба, перебування спадкоємця тривалий час за межами України, відбування покарання в місцях позбавлення волі, перебування на строковій військовій службі в Збройних Силах України тощо.

На теперішній час у позивачів виникла необхідність в оформленні спадщини після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а оскільки до нотаріуса позивачі із заявою про прийняття спадщини своєчасно не звернулися, та тим самим пропустили строк для прийняття спадщини за законом, посилаючись на необізнаність чинного законодавства у зв`язку зі своїм неповноліттям. Про прийняття дідусем спадщини позивачам стало відомо лише у лютому 2018 року. У зв`язку з цими обставинами пропустили встановлений Законом строк, тому вимушені звернутися до суду з цим позовом.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон надає йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Пленум Верховного Суду України в пункті 24 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 роз`яснив судам, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Прийняття спадщини - це дія спадкоємця, яка засвідчує про його згоду вступити в спадкові права та є його цивільним правом.

Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться.

Строк прийняття спадщини встановлюється у шість місяців з дня відкриття спадщини.

Встановлений законом строк для прийняття спадщини є строком спеціальним, протягом якого існує саме право на спадщину. Пропуск цього строку позбавляє спадкоємця права вимагати повернення майна, що перейшло до інших спадкоємців, або права на відшкодування вартості цього майна.

Крім того, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови (Лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 2Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»).

Суд першої інстанції правильно вважав, що матеріали цієї справи не містять жодного доказу поважності причин пропуску на подання позивачами заяви про прийняття спадщини після померлого батька. Крім цього, позивачами не доведено, що саме з лютого 2018 року їм стало відомо про спадщину, яка відкрилась після смерті їх батька, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При вищевикладених обставинах, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачі не довели, що встановлений законом шестимісячний строк на подання заяви про прийняття спадщини вони пропустили з поважних причин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними та істотними для них труднощами для вчинення цих дій.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов не є обґрунтованим та задоволенню у цій справі не підлягає.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, викладену у позові позивачів у цій справі, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Позивачі стали повнолітніми: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9), - у 2001 році, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 12) - у 2003 році, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.15), - у 2004 році.

Саме з цієї дати у позивачів почав збігати строк на захист їх права, оскільки їм було достовірно відомо про смерть їх батька у 1999 році (ці обставини учасниками цієї справи визнаються, а тому не підлягають доказуванню в силу вимог ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

В силу вимог ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Проте, останні не звертались до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини чи із вищезазначеним позовом до суду ОСОБА_1 - з у 2001 року, ОСОБА_3 - з 2003 році, ОСОБА_4 - з 2004 року, тобто, на протязі десятків років.

При цьому, встановлено, що позивачі не прийняли спадщину фактично, оскільки мешкали від батька окремо (із матір`ю) і спадщиною у вигляді вищезазначеного земельного паю не користувались.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Як зазначала в апеляційному суді на запитання апеляційного суду позивач ОСОБА_17 , як особа, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, не звертались, оскільки вони не вважали за доцільне це робити, так як дідусь склав на їх заповіт, проте ІНФОРМАЦІЯ_2 дідусь помер, і вони дізнались, що він склав новий заповіт на свою дочку - відповідача у цій справі.

Так, дійсно мати позивачів - ОСОБА_14 нотаріально не відмовлялась від спадщини після смерті ОСОБА_6 в інтересах дітей (позивачів у цій справі), а лише відносно себе (заява а.с. 91 зворот).

Однак, враховуючи, що спадщина відкрилась та була прийнята за нормами ЦК України в редакції 1963 року, до неї не можна застосовувати норми ЦК України в редакції, чинній з 01.01.2004 року, зокрема ст. 1268 ч. 4, за змістом якої неповнолітні вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо вони не відмовились від прийняття спадщини.

Крім того, у матеріалах цієї справи відсутні, належні, допустимі докази при вищевикладених обставинах пропуску 6-місячного строку звернення позивачів за прийняттям та оформленням спадщини до нотаріуса чи суду після того, як вони стали повнолітніми у 2001, 2003 та 2004 роках.

Позов подано позивачами до суду у цій справі лише у липні 2018 року (відмітка суду на позові а.с. 4).

Дійсно, пропуск строку позивачами прийняття та оформлення спадщини у вигляді вищезазначеного земельного паю зокрема становить 17, 15 та 14 років відповідно по кожному із позивачів, тобто трохи менше, ніж «20 років», як помилково зазначав суд першої інстанції в рішенні суду, що є предметом апеляційного оскарження у цій справі.

Тобто, має місце арифметична помилка суду першої інстанції у цій частині.

Однак, ця арифметична помилка суду першої інстанції не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі, а може бути виправлена у подальшому судом першої інстанції за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку ст. 269 ЦПК України.

Оскільки, згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених правильно встановлених фактичних обставинах цієї справи на припущеннях ґрунтуються доводи позивачів та зокрема позивача ОСОБА_1 і її представника у цій справі про те, що про те що, про відкриття та наявність спадщини після смерті батька їм стало відоме від їх матері лише у 2018 році.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивачів, та зокрема позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивачі, та зокрема позивач ОСОБА_1 і представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивачів у цій справі та зокрема позивача ОСОБА_13 .

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_13 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема позивачем ОСОБА_1 та її представником апеляційному суду не надані.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору (а.с. 108), сплаченого ОСОБА_1 при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 16.09.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Поліянова Г.С.Кочеткова І.В.