КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2019 року м. Київ

Справа №755/4496/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11603/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В. суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В. секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Гончарука В.П. 29 травня 2019 року у м. Києві, повний текст складений 10 червня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Харченко Лариса Володимирівна про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В

В березні 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просив суд встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , в період з травня 1996 року до 15 вересня 2015 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 меблі вартістю 4600,00 грн, плиту Gorenje вартістю 3355,00 грн, пароварку Clotonic вартістю 364,90 грн, програвач DVD вартістю 999,90 грн, аеро-гриль вартістю 394,04 грн, які знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 , право власності на Ѕ частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , вартістю 322936,00 грн; виключити зі складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , Ѕ частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , вартістю 322936,00 грн, меблі вартістю 4600,00 грн, плиту Gorenje вартістю 3355,00 грн. пароварку Clotonic вартістю 364,90 грн, програвач DVD вартістю 999,90 грн, аеро-гриль вартістю 394,04 грн, які знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 . Також просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Свої вимоги мотивував тим, що із ОСОБА_3 вони спільно проживають, як чоловік і дружина, однією сім`єю з травня 1996 року. Майже одразу з моменту знайомства з ОСОБА_3 і всі подальші дев`ятнадцять років, їх пов`язували спільні інтереси, спільний побут, взаємна опіка та любов один до одного. Позивач з ОСОБА_3 вели спільне господарство, спільно планували бюджет, придбавали майно за спільні кошти, несли спільні витрати на утримання майна, спільно відпочивали, відвідували разом друзів і родичів один одного, тощо. В той же час, фактично перебуваючи з ОСОБА_3 в шлюбі з травня 1996 року, офіційно шлюбні відносини не реєстрували. Під час спільного проживання з ОСОБА_3 здійснювали різноманітні покупки, зокрема, пароварку Clotonic вартістю 364,90 грн, меблі вартістю 4600,00 грн, плиту Gorenje вартістю 3355,00 грн, телефон Samsung вартістю 354,00 грн, програвач DVD вартістю 999,90 грн, аеро-гриль вартістю 394,04грн, а тому вказане майно є спільною сумісною власністю.

Позивач також вказував на те, що в 1996 році та в 2007 році ним було здійснено за рахунок належних йому коштів, а також з застосуванням його особистої трудової участі ремонтні роботи у вказаній вище квартирі, за рахунок чого збільшилась її вартість. Також вказує на те, що організація поховання ОСОБА_3 була забезпечена та здійснена ним. Заповіт ОСОБА_3 не складала і ніяких угод між нами стосовно майна не укладалось. Після смерті ОСОБА_3 позивач продовжує мешкати в вище зазначеній квартирі, утримує та користуюсь майном, придбаним під час шлюбу з ОСОБА_3 . Однак, брат ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , як спадкоємець за законом, претендує на спадщину, яка відкрилась після смерті його сестри і просить позивача виселитись із вищевказаної квартири.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа приватний нотаріус КМНО Харченко Л.В. про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності - задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_3 з 1 січня 2004 року по 15 вересня 2015 року.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 : меблі вартістю 4600,00 грн; плиту Gorenje вартістю 3355,00 грн; пароварку Clotonic вартістю 364, 90 грн; програвач DVD вартістю 999,90 грн; аеро- гриль вартістю 394,04 грн.

В іншій частині задоволення позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1102,40 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що вимоги позивача про встановлення факту проживання з ОСОБА_3 з травня 1996 року по 15 вересня 2015 року підпадають під застосування Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції 1969 року), нормами якого чітко визначено реєстрація шлюбу у державних органах реєстрації актів громадянського стану, при цьому, зазначений Кодекс не передбачав право встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме в частині встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_3 з 1 січня 2004 року по 15 вересня 2015 року. Крім того, під час спільного проживання позивача з ОСОБА_3 , а саме після 01 січня 2004 року були здійсненні покупки, зокрема, пароварка Clotonic вартістю 364,90 грн, меблі вартістю 4600,00 грн, плита Gorenje вартістю 3 355,00 грн, програвач DVD вартістю 999,90 грн та аеро-гриль вартістю 394,04 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Таким чином, майно перелічене вище, яке придбано під час спільного проживання позивача з ОСОБА_3 , є спільною сумісною власністю.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , вартістю 322936,00 грн, суд першої інстанції виходив з того, що факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_3 встановлено з 1 січня 2004 року по 15 вересня 2015 року, в той час як спірна квартира була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 26 грудня 1996 року, та в подальшому після її смерті була успадкована її братом ОСОБА_2 , а тому відсутні підстави для задоволення вказаної вимоги. Крім того, докази, які вказували б на те, що позивач приймав участь у придбанні вказаного нерухомого майна, матеріали справи не містять.

Не погодився із вищезазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 , ним подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність судового рішення, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин справи. Вказує на те, що суд першої інстанції не врахував та належно не дослідив той факт, що позивач мешкав з ОСОБА_3 весь час починаючи з 1996 року, в квартирі АДРЕСА_1 . Оскільки на дату знайомства ОСОБА_3 зазначена квартира перебувала в незадовільному технічному стані, ним неодноразово здійснювався ремонт за рахунок належних позивачу коштів, а також з застосуванням його особистої трудової участі в проведенні ремонтних робіт та в здійсненні невід`ємних поліпшень, за рахунок чого вартість квартири істотно збільшилась. Зазначає, що ним було погоджено з ОСОБА_3 спільне користування квартирою, та у зв`язку з веденням спільного господарства та спільної діяльності, а також враховуючи витрати понесені ним на ремонт квартири, він набув право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири. Також вказує на те, що суд першої інстанції визнавши право позивача на частину майна відмовив у виключені цього майна з переліку спадкового, що призведе до невизначеності з порядком виконання рішення в частині задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, просить скасувати вішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Мороз В.П. вказує на те, що апеляційна скарга подана ОСОБА_1 є невмотивованою та безпідставною, а рішення суду першої інстанції ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Щеглов Є.Є. підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просили її задовольнити.

Представник відповідача - адвокат Мороз В.П заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа - ПН КМНО Харченко Л.В. в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила. Тому колегія суддів апеляційного суду, керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважала за можливе розглянути справу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 1988 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, який розірвано згідно актового запису № 1345 на підставі рішення Ватутінського районного суду міста Києва від 28 квітня 1998 року у справі № 2-1799. Згідно зазначеного судового рішення встановлено, що позивач з ОСОБА_4 фактично припинили шлюбні відносини в 1993 році (т. 1 а.с. 139).

З травня 1996 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 почали спільно проживати, як чоловік і дружина, однією сім`єю, дані обставини були підтвердженні доводами свідків допитаних в ході судового розгляду в суді першої інстанції.

В подальшому, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 05 червня 2009 року пройшли обряд вінчання в Храмі на честь 1000-ліття хрещення Київської Русі Української православної церкви.

Квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 26 грудня 1996 року та копією інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Комунальне міське бюро технічної інвентаризації» за КВ-2015 №37297 від 10 листопада 2015 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис № 1522.

22 жовтня 2015 року мати померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_6 звернулася до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В, з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї доньки.

В подальшому ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Виконавчим комітетом Крехаївської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, актовий запис № 31.

28 січня 2016 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В, з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до якої прийняв спадщину померлої.

Разом з тим, ОСОБА_6 ще при житті заповіла все своє майно своєму сину ОСОБА_2 , відповідно до Заповіту від 29 вересня 2015 року посвідченого секретарем Крехаївської сільської ради Козелецького району Чернігівської області Романенко Л.М.

Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 лютого 2018 року у справі № 755/17743/16-ц, в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В. про визнання правочину щодо прийняття спадщини недійсним, визнання недійсним довіреності відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2018 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 лютого 2018 року у справі № 755/17743/16-ц змінено, виключено з мотивувальної частини даного рішення посилання на ст. ст. 208,212-215, 218 ЦПК України, в іншій частині залишено без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ЦПК України в редакції 2004 року, п. 5 ст. 256 якого передбачено розгляд судом справ про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, вступив в законну силу лише з 01 вересня 2004 року.

Відповідно до ст. 13 КпШС України, реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей. Права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Правовий статус майна, як спільної сумісної власності подружжя, нажитого в період шлюбу, визначений статтею 22 КпШС України, що кореспондується з положеннями ст. 16 Закону України «Про власність», який діяв в період з 15 квітня 1991 року та втратив чинність 20 червня 2007 року.

Згідно із ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до вимог ч.1 ст.24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Чинний до 01 січня 2004 року КпШС України не містив норми, яка б регламентувала спільну сумісну власність на майно чоловіка та жінки, що проживають однією сім`єю.

Згідно п.1 Прикінцевих та перехідних положень СК України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, що відбулось 01 січня 2004 року.

Таким чином, виходячи із принципу незворотності дії у часі, встановленого ч. 1 ст. 58 Конституції України, на правовідносини, що виникли раніше дія вказаних нормативних актів не поширюється.

З огляду на вимоги ч. 2 ст. 3 СК України, для встановлення факту проживання жінки та чоловіки без шлюбу та визнання їх сім`єю необхідне встановлення фактів їх спільного проживання, ведення ними спільного побуту та наявність взаємних прав та обов`язків даних осіб.

Стаття 74 СК України визначає, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-2253цс15.

Звертаючись з позовом до суду, позивач, зокрема просив встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 з травня 1996 року по 15 вересня 2015 року, мотивуючи тим, що встановлення даного факту має юридичне значення, оскільки доведення факту проживання позивача та колишньої цивільної дружини, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, тягне за собою виникнення у позивача права на майно за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_3

Так, в ході розгляду справи було встановлено, і не заперечувалось сторонами у справі та поясненнями свідків, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вели спільне господарство, спільно планували бюджет, придбавали майно за спільні кошти, несли спільні витрати на утримання майна, спільно відпочивали, відвідували разом друзів і родичів в період з травня 1996 року по 15 вересня 2015 року.

Таким чином, виходячи з предмету спору та норм чинного законодавства, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами спору, висновки суду першої інстанції про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_3 з 1 січня 2004 року по 15 вересня 2015 року, колегія суддів вважає законними та обгрунтованими, оскільки вимоги позивача про встановлення факту проживання з ОСОБА_3 з травня 1996 року до 01 січня 2004 року підпадають під застосування Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції 1969 року), нормами якого чітко визначена реєстрація шлюбу у державних органах реєстрації актів громадянського стану, при цьому, зазначений Кодекс не передбачав право встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю таких осіб.

Доводи апеляційної скарги позивача відносно того, що він набув право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири вартістю 322936,00 грн у зв`язку з здійсненням ним поліпшень у квартирі, а саме ремонтів, зокрема за його власні кошти, за час спільного проживання з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, що призвело до збільшення вартості квартири, відхиляються колегією суддів, виходячи з такого.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених ст. 62 СК України правил, збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази вартості квартири ОСОБА_3 до та після її поліпшення позивачем, а тому вказані доводи позивача є безпідставними.

Також з матеріалів справи вбачається, що під час спільного проживання позивача з ОСОБА_3 , а саме після 01 січня 2004 року були здійсненні покупки, зокрема, пароварка Clotonic вартістю 364,90 грн, меблі вартістю 4600,00 грн, плита Gorenje вартістю 3 355,00 грн, програвач DVD вартістю 999,90 грн та аеро-гриль вартістю 394,04 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Отже, вищевказане майно придбано під час спільного проживання позивача з ОСОБА_7 , а тому є спільною сумісною власністю.

Посилання позивача на те, що суд першої інстанції визнавши за ним право на частину вказаного майна відмовив у виключені цього майна з переліку спадкового, що призведе до невизначеності з порядком виконання рішення в частині задоволених позовних вимог, не є підставою для скасування рішення суду, оскільки в матеріалах справи відсутні дані про те, що вказане майно включено до спадкового маси. Крім того, питання поділу майна, як спільного сумісного, може бути вирішено між позивачем та спадкоємцями ОСОБА_3 в подальшому, так як в даній справі не було заявлено вимоги про поділ цього майна, лише була заявлена вимога про визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не в повній мірі досліджені матеріали справи, що призвело до прийняття необґрунтованих висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, що в свою чергу є підставою для скасування рішення суду, не знайшли свого підтвердження.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

В порядку ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки заявлені позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, то відсутні підставі для здійснення компенсації позивачеві понесених ним судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 16 вересня 2019 року