Справа № 171/1770/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
03 вересня 2019 року м. Апостолове
Апостолівський районний суд Дніпропетровської області
у складі: головуючого судді Хоруженко Н.В.,
за участю секретаря Харченко О.М.,
прокурора - Михайленко В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом першого заступника керівника Нікопольської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 , Апостолівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та про витребування земельної ділянки,-
В судовому засіданні прокурор заявлені позовні вимоги підтримав, обґрунтовуючи їх вищенаведеним, просить їх задовольнити в повному обсязі.
Представник позивача - Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, про місце, день і час розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи без участі представника.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про місце, день та час розгляду справи повідомлялась належним чином за останнім відомим місцем проживання в порядку, передбаченому положеннями ст.130,131 ЦПК України, про що у справі є належні докази, про причини неприбуття до суду не повідомила, відзив на позовну заяву до суду не надала.
Представник Апостолівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлені про день і час розгляду справи, згідно поданої заяви просить розглянути справи у відсутності їх представника.
Заслухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно наданого відповідачем договору оренди, 30.08.2005 року між Апостолівською районною державною адміністрацією в особі представника - голови райдержадміністрації Рудовського Ю.Б. (Орендодавець) та ОСОБА_1 (Орендар) укладено договір оренди землі згідно якого Орендодавець, який діє на підставі розпорядження голови Апостолівської райдержадміністрації від 23.02.2005 року №135-р-05, передає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку - для ведення садівництва за рахунок земель запасу, яка знаходиться на території Великокостромської сільської ради, Апостолівського району, Дніпропетровської області, площею 69,72 га. Строк дії договору 30 років. (а.с.13-14).
Однак, вироком Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 11.04.2019 року встановлено, що весною 2017 року ОСОБА_1 , достовірно знаючи про те, що вона не має правоустановчих документів для оренди земельних ділянок за рахунок земель запасу, що розташовані на території Великокостромської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області, звернулась до невстановленої в ході досудового розслідування особи, відомості відносно якої виділено в окреме провадження, щодо оформлення права оренди на земельні ділянки шляхом використання завідомо підробленого документу.
Реалізуючи свій злочинний умисел, весною 2017 року ОСОБА_1 , перебуваючи у невстановленому в ході досудового розслідування місці, достовірно знаючи, що вона не зверталась до Апостолівської районної державної адміністрації із заявою про отримання земельних ділянок в оренду, не має права оренди на земельні ділянки, що розташовані на території Великокостромської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області, площею 69,72 га, та відповідні рішення уповноваженим органом не прийнято, отримала від невстановленої в ході досудового розслідування особи, відомості відносно якої виділено в окреме провадження, завідомо підроблені офіційні документи, а саме: розпорядження голови Апостолівської районної державної адміністрації № 135-р-05 від 23.02.2005 «Про надання земельної ділянки в оренду громадянці ОСОБА_1 для ведення садівництва за рахунок земель запасу на території Великокостромської сільської ради».
В дійсності 23.02.2005 головою Апостолівської районної державної адміністрації видано розпорядження № 135-р-05 «Про надання земельної ділянки в оренду ОСОБА_5 для ведення фермерського господарства за рахунок земель запасу на території Великокостромської сільської ради», тобто розпорядження про передачу земельних ділянок в оренду ОСОБА_1 не приймалось.
Даний вирок 02.08.2019 року набрав законної сили.
Частиною 1 статті 93 Земельного кодексу України, в редакції чинній станом на 23.02.2005, встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Так, ст. 116 Земельного кодексу України, в редакції чинній станом на 23.02.2005, визначено що громадяни набувають права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 124 Земельного кодексу України, в редакції чинній станом на 23.02.2005, передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Крім того ч. 3 ст. 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок громадянам із земель запасу здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.
Досудовим розслідування вказаного кримінального провадження також встановлено, що у наданому ОСОБА_1 до відділу державної реєстрації виконавчого комітету Апостолівської міської ради розпорядженні № 135-р-05 від 23.02.2005 «Про надання земельної ділянки в оренду громадянці ОСОБА_1 для ведення садвництва за рахунок земель запасу на території Великокостромської сільської ради», зазначено, що розпорядження прийнято на підставі розгляду проекту відведення земельної ділянки в оренду для громадянки ОСОБА_1 відповідно до розпорядження голови райдержадміністрації № 617-р-04 від 27.10.2004 «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки в оренду для ведення садівництва за рахунок земель запасу на території Великокостромської сільської ради».
Відтак, розпорядження голови Апостолівської районної державної адміністрації № 135-р-05 від 23.05.2005 «Про надання земельної ділянки в оренду громадянці ОСОБА_1 для ведення садівництва за рахунок земель запасу на території Великокостромської сільської ради» є підробленим. Рішення відповідного органу щодо передачі у користування ОСОБА_1 спірної земельної ділянки не приймалось.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 125 Земельного Кодексу України та ст. 18 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин) право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно із ч. 1 ст. 126 Земельного Кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.А відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.
Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України «Про оренду землі», в редакції станом на 30.08.2005, встановлено, що орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є районні, обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінет Міністрів України в межах повноважень, визначених законом.
Статтею 13 Законом України «Про оренду землі», в редакції станом на 30.08.2005, встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Згідно зі ч. 2 ст. 15 Законом України «Про оренду землі», в редакції станом на 30.08.2005, встановлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.
Так, у вказаному договорі оренди землі б/н від 30.08.2005 відсутня невід`ємна частина його, а саме проект відведення земельної ділянки, план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), акт приймання-передачі об`єкта оренди.
Вказані додатки до договору відповідно до ч. 4 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», є невід`ємною частиною договору оренди землі.
Відповідно до п.1 вказаного договору орендодавець, який діє на підставі розпорядження голови Апостолівської райдержадміністрації від 23.02.2005 року № 135-р-05, передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для сінокосіння і випасання худоби за рахунок земель запасу, яка знаходиться на території Великокостромської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області. Крім того, п.18 вказаного договору встановлено, що передача земельної ділянки в оренду здійснюється з розробленням проекту її відведення. А п.19 даного договору передбачено, що передача земельної ділянки здійснюється орендарю у трьох денний строк після державної реєстрації цього договору за актом прийому-передачі, який є невід`ємною частиною договору.
Статтею 17 Законом України «Про оренду землі» встановлено, що передача об`єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі.
Так, ст. 6 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Відповідно до ст. 16 вказаного Закону встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним Кодексом України.
Зазначена норма відповідає принципу свободи договору, передбаченому у ст. 6 та ст. 627 Цивільного кодексу України. Крім того, вказані норми кореспондуються із ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, що передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, у зв`язку з чим волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.
Статтею 124 Земельного кодексу України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин) передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями. В даному випадку рішення відповідного органу щодо передачі у користування ОСОБА_1 спірної земельної ділянки не приймалось.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Так, ч. 1 та ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України и встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України, саме на момент вчинення правочину.
За таких обставин, на підставі вимог ч. 1, 3 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України, договір оренди б/н від 30.08.2005 про передачу в оренду земельної ділянки державної власності площею 69,72 га сільськогосподарського призначення, укладений між Апостолівською районною державною адміністрацією в особі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , на підставі якого відбулася державна реєстрація права оренди, є недійсним.
У зв`язку з тим, що земельна ділянка із користування вибула поза волею власника, та на підставі вимог ст.ст. 387, 1212, 1213 Цивільного кодексу України підлягає витребуванню у ОСОБА_1 із чужого незаконного володіння та користування на користь Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, відповідно до ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції, що діє з 01.01.2013) та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».
Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України права володіння, користування та розпорядження своїм майном належать власникові.
Згідно з нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожного на захист свого права в разі його порушення.
Порушенні права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 90 Земельного кодексу України).
Згідно зі ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
У відповідності до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Згідно з п.2 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.
Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов:
1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);
2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 Цивільного кодексу України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.
Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати в набувача це майно.
Оскільки Апостолівською районною державною адміністрацією жодного розпорядження про передачу землі в оренду ОСОБА_1 не приймалось, відсутні правові підстави збереження цього майна за відповідачем, а тому до спірних правовідносин, які виникли безпосередньо між власником майна, яким відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» є Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, і його володільцем застосовується дія положень статті 1212 ЦК України.
Дана правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України по справі №6-3090цс-15 від 02.03.2016.
Відповідно ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», п. 67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.11.2015 № 1127, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.
Вказані висновки знайшли своє відображення у правовій позиції Верховного Суд України по справі № 6-92цс13 та № 6-2902цс15.
Позивач, як на підставу заявлених вимог посилається на те, що розпорядження голови Апостолівської районної державної адміністрації № 135-р-05 від 23.05.2005 року про надання в оренду ОСОБА_1 земельної ділянки в дійсності не приймалися, тому реєстрація права оренди на земельну ділянку за ОСОБА_1 відбулася без рішення органу державної влади.
З вищевикладеного суд приходить до висновку, що права держави Україна в контексті доводів позивача було порушено відповідачем ОСОБА_1 внаслідок безпідставної реєстрації права оренди на вищевказану земельну ділянку за нею.
Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі.
Оскільки позов задоволено то, судові витрати слід стягнути з відповідача відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України на користь прокуратури Дніпропетровської області.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст4,12,13,76-81,89,141,258,259,263-265,273,354,355 ЦПК України, суд, -
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Апостолівський районний суд.

Відомості про сторін:

Позивач: Перший заступник керівника Нікопольської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, адреса місця знаходження: м.Дніпро, пр.О.Поля, 2.

Відаовідач 1: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач 2: Апостолівська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, адреса місця знаходження: Дніпропетровська область, Апостолівський район ,м.Апостолове, вул.Набережна, 18.

Суддя:Н. В. Хоруженко