ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року

м. Харків

Справа 643/14079/17

Провадження № 22-ц/818/1538/19

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого - Бровченко І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Колтунова А.І.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Державне підприємство «Харківський електромеханічний завод»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Петренко Олени Миколаївни на рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року в складі судді Поліщук Т.В.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ДП «Харківський електромеханічний завод» (далі - ДП «ХЕМЗ») про відшкодування шкоди завданої внаслідок втрати майна за договором зберігання в сумі 1876360 грн.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору №1/ДХ від 01 вересня 2013 року, позивач передав на зберігання до відповідача своє майно - маневровий тепловоз ТГМ-4А, а також візки до нього з колісним парами. Згідно умов договору одна сторона (зберігач), а саме ДП «ХЕМЗ» зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності, повернути майно за першою вимогою поклажодавця, нести майнову відповідальності за псування, втрату, та нестачу майна. Восени 2015 року позивачеві стає відомо, що у серпні 2015 року належний йому тепловоз ТГМ-4А зник з території ДП «ХЕМЗ» і його було вивезено з території зберігача та продано без згоди відповідача громадянином ОСОБА_3. У зв'язку з чим просить суд стягнути на свою користь з ДП «ХЕМЗ» понесені ним збитки від втрати речі в сумі 1876360 грн. Окрім матеріальної шкоди, протиправними діями відповідача йому завдано і значної моральної шкоди, яка виразилась в моральних стражданнях та душевних хвилюваннях. В зв'язку з чим просить також стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в сумі 100000 грн., витрати пов'язані з оплатою юридичних послуг у сумі 50000 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Представник відповідача, державного підприємства «Харківський електромеханічний завод», надала суду заперечення, в яких просила відмовити в задоволенні позову. Зазначила, що дійсно між позивачем та відповідачем було укладеного договір зберігання №1/ДХ від 01 вересня 2013 року, але стверджувала, що позивачеві його майно було повернуто. За вказаним договором позивач з відповідачем не розрахувався та має заборгованість. Стверджувала, що подана ОСОБА_1В позовна заява є нічим іншим, як ухилянням від сплати боргу за договором зберігання №1/ДХ від 01 вересня 2013 року. Наполягала, що маневровий тепловоз було повернуто власнику, що це відображено в постанові слідчого СВ Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

В апеляційній скарзі представ ОСОБА_1 - адвокат Петренко О.М. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги те, що Московським ВП ГУНП в Харківській області внесені відомості про скоєння злочину до ЄРДР і до теперішнього часу досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0000108 за ст. 197 КК України - триває, а відповідно органами досудового розслідування встановлюються всі обставини зникнення маневреного тепловозу та винні особи. Зазначає, що лист від 09 липня 2015 року з проханням про виїзд автомобілю був наданий до суду не в оригіналі, а в копії, і належним чином не був досліджений судом. Вважає, що без огляду листа в оригіналі ухвалене рішення є незаконним та необґрунтоване.

У відзиві на апеляційну скаргу ДП «ХЕМЗ» просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що апелянт не надав фактів невідповідності висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, та порушення або неправильне застосування матеріального або процесуального права. Усі надані сторонам докази були розглянуті та надана ним оцінка.

Заслухавши доповідь судді, пояснення з'явившихся учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно із частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно частини 1 статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Частина 2 статті 614 ЦК України - відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Частина перша статті 936 ЦК України визначає договір зберігання як договір, за яким одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з частиною першою статті 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі, зокрема, у випадку укладення договору між фізичною та юридичною особою.

Загальне правило відшкодування збитків, завданих замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг, визначено у частині першій статті 906 ЦК України та частині першій статті 950 ЦК України: збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі. Ці норми конкретизують загальні правила цивільної відповідальності, яка передбачає наявність чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (статті 22, статті 611 ЦК України).

Разом з тим для виконавця за договором послуг, який здійснює підприємницьку діяльність (частина перша статті 906 ЦК України), та для професійного зберігача (частина друга статті 950 ЦК України) законодавцем встановлена підвищена - безвинна відповідальність за порушення договору: професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця. У цьому випадку звільнення виконавця від відповідальності допускається у чотирьох випадках: а) якщо втрата, пошкодження, недостача майна, переданого на зберігання, сталися внаслідок непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних за даних умов обставин; б) втрата, пошкодження, недостача майна, переданого на зберігання, сталися внаслідок властивостей речі (авто), про які зберігач не знав і неповинен був знати, приймаючи річ на зберігання; в) втрата, пошкодження, недостача майна, переданого на зберігання, сталися внаслідок умислу або г) грубої необмеженості поклажодавця.

Обов'язок доведення наявності перерахованих підстав для звільнення поклажодавця від відповідальності за неналежне виконання зобов'язання покладається на зберігача.

Легальне визначення професійного зберігача за договором зберігання як особи, яка здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (частина друга статті 936 ЦК України) та системне тлумачення норм укладеного сторонами договору зберігання вказує на те, що ДП «Харківський електромеханічний завод» виступає у договірних відносинах із позивачем як професійний зберігач. ДП «Харківський механічний завод» належним чином зареєстроване як юридична особа, здійснювало функції зберігача тривалий період часу на основі відплатного договору.

Згідно ст.ст. 942 і 950 ЦК України зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Межі відповідальності зберігача перед поклажодавцем за неналежне виконання своїх обов'язків щодо схову переданої речі встановлено ст. 951 цього Кодексу, відповідно до змісту якої збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 22 серпня 2013 року фізична особа ОСОБА_1 придбав у власність ОСОБА_4 маневрений тепловоз ТГМ -4А, який згідно акту приймання-передачі від того же числа був переданий позивачеві.

01 вересня 2013 року між ДП «ХЕМЗ» та фізичною особою ОСОБА_1 було укладено договір зберігання № 1/ДХ, відповідно до умов якого відповідач передав на зберігання ДП «ХЕМЗ» маневровий тепловоз ТГМ-4А та зобов'язався сплачувати платіж за зберігання майна в розмірі 6455 гривень з ПДВ шляхом перерахування на розрахунковий рахунок позивача.

Додатковими угодами № 1 та № 2 від 03 січня 2014 року та 02 січня 2015 року збільшено розмір плати за зберігання до 6870,11 гривень та 7129,86 гривень відповідно.

Згідно пункту 1.2 договору передача майна третім особам можлива лише з письмового дозволу поклажедавця.

ДП «Харківський електромеханічний завод» згідно п. 2.1 договору зберігання взяв на себе зобов'язання нести матеріальну відповідальність за порчу, трату та нестачу майна.

Сторони погодили, що жодна з сторін не вправі передавати свої права та обов'язки по договору без попереднього письмового дозволу другої сторони (пункт 5.2 договору).

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03 липня 2018 року, зміненого постановою Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року по справі № 635/6582/17 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДП «Харківський електромеханічний завод» заборгованість за договором зберігання від 01 вересня 2013 року станом на 01 листопада 2017 року у розмірі 97205 грн. 37 коп. за вересень 2013 року, а також за період з 01 травня 2014 року по 30 червня 2015 року.

З відзиву на позовну заяву вбачається, що станом 01 листопада 2017 року за фізичною особою ОСОБА_1 згідно договору зберігання рахується заборгованість за період з вересня 2013 року по 18 днів серпня 2015 року у розмірі 108475 грн. 15 коп.

В обґрунтування заперечень на позовну заяву представником позивача надано копію заяви від 09 липня 2015 року згідно якої ОСОБА_1 звернувся до в.о. директора ДП «ХЕМЗ» ОСОБА_5 з проханням надати дозвіл на виїзд локомотиву ТГМ-4А № 2452 для проходження наступного огляду (а.с. 60). З резолюцій на заяві вбачається, що виїзд тепловозу дозволено після погашення заборгованості.

В судовому засіданні 03 липня 2018 року ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 ставили під сумнів відповідність даної копії та зазначали, що ОСОБА_1 зазначеної заяви не писав, просили відповідача надати до огляду оригінал заяви від 09 липня 2015 року. Представник відповідача ОСОБА_7 зазначила, що на підприємстві оригінал заяви від 09 липня 2015 року та журнал вхідної кореспонденції відсутні. Копія заяви від 09 липня 2015 року була зроблена з копії заяви, яка мається в матеріалах кримінального провадження. Зазначила, що в матеріалах кримінального провадження також відсутній оригінал заяви від 09 липня 2015 року.

На відсутність оригіналу заяви ОСОБА_1 також посилається в апеляційній скарзі. Відзив на апеляційну скаргу не містить доводів з приводу заяви від 09 липня 2015 року.

Статтею 95 ЦК України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Враховуючи, що згідно пояснень ОСОБА_7 засвідчена копія заяви від 09 липня 2015 року зроблена з копії заяви, яка мається в матеріалах кримінального провадження, на підприємстві відсутній оригінал заяви, під час розгляду справи ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, відповідачем по справі не надав оригінал заяви для огляду, суд апеляційної інстанції не бере до уваги копію заяви від 09 липня 2015 року.

19 серпня 2015 року на ДП «ХЕМЗ» виявлено зникнення (нестачу) маневрового тепловозу ТГМ-4А.

05 листопада 2015 року прокурором Московського району м. Харкова О. Лисенко стосовно начальника охорони ДП «ХЕМЗ» ОСОБА_9 складено протокол про вчинення адміністративного корупційного правопорушення. З постанови вбачається, що ОСОБА_9 допустив виїзд маневреного тепловозу ТГМ-4А з території підприємства без надання документів про погашення заборгованості.

18 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Московського ВП ГУНП України в Харківській області з заявою вжиття заходів та внесення до ЄРДР відомостей про скоєння крадіжки посадовими особами ДП «ХЕМЗ» та громадянином ОСОБА_3 належного ОСОБА_1 маневрового тепловозу марки ТГМ-4А та колісних пар, чим спричинено йому шкоду в сумі 2000000 грн.

Начальником Московського ВП ГУНП України в Харківській області на звернення позивача надано відповідь, що проведеною перевіркою не встановлено події будь якого кримінального або адміністративного правопорушення.

23 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до начальника Московського ВП ГУНП України в Харківській області з проханням надати йому обґрунтовану відповідь на заяву від 18 січня 2018 року з доданою до відповіді копією висновку, про можливість не внесення до ЄРДР інформації про вчинений злочин.

На зазначене звернення ОСОБА_1 надано відповідь разом з копією постанови про закриття кримінального провадження від 04 травня 2015 року та повідомленням про результат проведеної перевірки за матеріалом ЖЕО № 2304 від 18 січня 2017 року.

З витягу з кримінального провадження № 0000108 вбачається, що 28 серпня 2015 року до прокуратури Московського району м. Харкова звернувся з заявою начальник юридичного відділу ДП «ЗЕМЗ» ОСОБА_10 про те, що посадові особи ДП «ХЕМЗ» допустили виїзд зберігаємого маневреного тепловозу ТГМ-4А за територію підприємства, чим порушили умови договору зберігання і унеможливили стягнення заборгованості за цим договором, завдавши матеріальну шкоду підприємству (а.с. 202).

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 04 листопада 2015 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000108 від 28 серпня 2015 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 197 КК України, закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Вказану вище постанову 11 липня 2018 року скасовано, матеріали кримінального провадження № 0000108 направлено для організації подальшого розслідування.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18 липня 2017 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Зобов'язано Московський відділ поліції Головного управління Національної поліції Харківської області внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 18 січня 2017 року.

26 липня 2017 року на виконання ухвали суду внесено запис до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 про скоєння кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 т. 185 КК України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 є власником (контролером) приватного підприємства «Реск», а ОСОБА_3 станом на 26 лютого 2013 року (згідно статуту) керівником вказаного підприємства та підписантом(а.с. 104-106). Як вбачається із заяви від 07 липня 2015 року посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Єрмаковою Н.Я., маневровий тепловоз було реалізовано ОСОБА_3 ОСОБА_12 за 1 400000 грн. (а.с. 13). Представник відповідача не заперечувала, що дійсно ОСОБА_3 був працівником державного підприємства, але одночасно був директором ПП «РЕСК», кінцевим бенефіціаром, якого є ОСОБА_1. З урахуванням того, що підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, маневровий тепловоз було реалізовано ОСОБА_3 07.07.2015, в подальшому ним, як керівником ПП «РЕСК» було укладено договір про направлення маневрового тепловозу до станції Здолбунів Львівської залізниці. Доказів, що під час укладання договору №90 між ПП «Реск» та ТОВ «ФОР ЛАЙН» ОСОБА_3 діяв не в інтересах підприємства «Реск» та не був повноважною на те особою надано не було.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що Московський районний суд м. Харкова неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи та недовів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (стаття 24 ЦК України).

Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 ЦК України).

Згідно статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона(представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що договір зберігання було укладено між ДП «ХЕМЗ» та ОСОБА_1, як фізичною особою. Тепловоз ТГМ-4А на праві власності належав саме ОСОБА_1

В обґрунтування заперечень на позовну заяву відповідачем не доведено, що ОСОБА_3 був уповноважений представляти інтереси фізичної особи ОСОБА_1 Відповідачем не надано належних та допустимих доказів підтверджуючих, що відповідно до п.1.2 договору ОСОБА_1 уповноважував ОСОБА_3 отримати належне йому на праві власності майно, у зв'язку з чим працівники заводу не мали право здійснювати випуск тепловозу з дозволу ОСОБА_1

Сам по собі факт того, що ОСОБА_1 є власником (контролером) приватного підприємства «Реск», а ОСОБА_3 станом на 26 лютого 2013 року (згідно статуту) керівником вказаного підприємства та підписантом не свідчить про наявність у останнього повноважень на розпорядження майном яке належить ОСОБА_1 на праві приватної власності як фізичній особі.

Представник відповідача зазначає, що начальник охорони ОСОБА_13 дозволив виїзд тепловозу на прохання ОСОБА_3 В той же час, ОСОБА_3 працював на ЖП «ХЕМЗ» начальником ЖКО, тобто виїзд тепловозу без письмового погодження з ОСОБА_1 з території заводу було здійснено працівниками відповідача. Належні та допустимі докази протилежного матеріали справи не містять.

Посилання відповідача, що факт передачі майна, що належало позивачеві було встановлено в рамках кримінальної справи № 0000108 є помилковим, оскільки постанова про закриття кримінального провадження на яку посилається відповідач та суд першої інстанції в обґрунтування своїх висновків скасована.

Відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Відомості зазначені у постанові про закриття кримінального провадження у своїй сукупності не містять доказів підтверджуючих, що саме ОСОБА_1 уповноважував ОСОБА_3 розпоряджатися належним йому на праві власності майном або згідно умов договору зберігання надавав письмовий дозвіл на вивіз тепловозу з території ДП «ХЕМЗ».

Враховуючи, що відповідачем неналежним чином виконувались умови договору зберігання, який не вжив встановлених договором та законом заходів щодо збереження прийнятого на зберігання тепловозу, працівники відповідача допустили виїзд тепловозу без дозволу його власника - фізичної особи ОСОБА_1, та як наслідок відбулась втрата (нестача) майна згідно умов договору зберігання, позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача збитків підлягають задоволенню.

Той факт, що ОСОБА_3 розпорядився належним на праві власності ОСОБА_1 тепловозом та реалізував його ОСОБА_14 не свідчить, що не відбулась втрата(нестача) майна згідно умов договору зберігання.

Разом з тим, визначаючи розмір збитків, завданих поклажедавцеві внаслідок втрати речі переданої на зберігання, колегія суддів виходить з розміру її реальної вартості, а не вартість визначена експертним висновком № 121- ЦЗ від 13 жовтня 2017 року.

Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно висновку № 121 від 13 жовтня 2013 року, проведеного експертом ОСОБА_15, ринкова вартість тепловозу маневреного ТГМ-4А (рік випуску - 1986) складає 1876360 грн. При проведенні експертизи використано порівняльний підхід та безпосередньо тепловоз не досліджувався.

Згідно даних Реєстру атестованих судових експертів, який розміщений у відкритому доступі в мережі Інтернет на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України, відомості про судового експерта ОСОБА_15 відсутні.

З нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 від 07 липня 2015 року вбачається, що останній отримав від ОСОБА_14 1400000 грн., як розрахунок за проданий локомотив ТГМ-4А. Майнових та інших претензій, які б стосувалися розрахунку за договором купівлі-продажу, який укладений між ними в простій письмовій формі 07 липня 2015 року, він, ОСОБА_3, до ОСОБА_14 не має та надалі пред'являти не буде.

Інших доказів щодо вартості майна на час його відчуження та розгляду справи в суді, матеріали справи не містять, заяв від сторін по справі про призначення експертизи не надходило.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів виходить з розміру вартості тепловозу який був відчужений за 1400000 грн.

ДП «ХЕМЗ» після відшкодування майнової шкоди позивачу не позбавлений права звернутися до суду із позовом до особи, з вини якої, на її думку, завдано шкоди позивачу.

Позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Між сторонами було укладено договір зберігання, на який поширюються правила глави 66 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Судовим розглядом встановлено, що за умовами договору зберігання, укладеного між сторонами, можливість відшкодування моральної шкоди не обумовлювалася.

Таким чином відсутні правові підстави для задоволення позову в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки такий вид відповідальності у даному випадку за умовами договору на відповідача не покладався.

Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб'єктами права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, на підтвердження понесення стороною витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

В обґрунтування вимог щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу позивачем надано договір № 17 від 10 січня 2017 року про надання юридичних послуг та квитанцію № 17 від 10 січня 2017 року про сплату 50000 грн.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутній розрахунок наданих послуг згідно договору № 17 від 10 січня 2017 року, вимоги позовної заяви щодо стягненню витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягають.

Таким чином, встановивши вищевказані фактичні обставини справи, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та проаналізувавши зазначені вище норми права, які регулюють виниклі правовідносини сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Частинами 1, 2 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи, що суд першої інстанції належним чином обставини справи не з'ясував, його висновки не відповідають обставинам справи та як наслідок неправильно застосовані норми матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Згідно ч.1, п.2 ч.2, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює розподіл судових витрат пропорційно задоволеним позовним вимогам за розгляд справи у суді першої інстанції та перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Петренко Олени Миколаївни задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2018 року скасувати, ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» про відшкодування шкоди, завданої в наслідок втрати майна за договором зберігання задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» на користь ОСОБА_1 1400000 грн. збитків, понесених через втрату (нестачу) речі, а саме тепловоза ТГМ-4А.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5667 грн. 20 коп. у зв'язку з розглядом справи судом першої інстанції.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 9917 грн. 60 коп. у зв'язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 березня 2019 року.

Головуючий І.О. Бровченко

Судді І.В. Бурлака

А.І. Колтунова