ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/4282/16-ц Номер провадження 22-ц/814/263/19Головуючий у 1-й інстанції Новак Ю.Д. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

секретаря Лимар О.М.,

за участі: представників-адвокатів :позивача- Шиян В.О., відповідача -Литовченко Р.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу в м. Полтаві за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 жовтня 2018 року, прийнятого під головуванням судді Новак Ю.Д. в м. Полтава, із складанням повного тексту рішення 05 лютого 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради про усунення перешкод в користуванні належним на праві приватної власності будинком шляхом виселення,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 30 жовтня 2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні належним ОСОБА_4 житловим будинком номер АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5 з житлового будинку номер АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму сплаченого судового збору в розмірі 640 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5950,00 грн., а всього 6590,00 грн.

Рішення оскаржив ОСОБА_3, який в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вважає рішення районного суду вірними та просить залишити рішення без змін.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 03.09.1996 року.

ОСОБА_4 належить житловий будинок № АДРЕСА_1 та земельні ділянки на яких він розташований, що підтверджується договором купівлі-продажу №Н-18 від 21.03.1998 року та державними актами про право власності на землю.

ОСОБА_5 зареєстрований у спірному домоволодінні з 13.04.1999 року.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_4 зазначала, що відповідач попрохав у неї дозволу на реєстрацію у домоволодінні по АДРЕСА_1, проте, в подальшому без її дозволу почав проживати у літній кухні, у серпні 2015р. вселив свою дружину, збудував майстерню для виготовлення виробів із дерева, що позбавляє можливості ОСОБА_4 у повному обсязі користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Так, 03 березня 2016 року відповідачу направлено письмову вимогу, в якій ОСОБА_4, вимагала усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належним останній майном, виселитися та звільнити будинок та господарські будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 від належних відповідачу особистих речей, вирішити питання стосовно зняття з реєстраційного обліку у спірному житловому будинку, демонтувати тимчасову споруду у строк до 10 червня 2016 року.

На вищевказану письмову вимогу відповідач не відреагував.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд рішення мотивував тим, що реєстрація і фактичне проживання відповідача на території домоволодіння, що належить позивачу, перешкоджає їй, як власнику, в повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого Протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

03.09.1996 року сторони у справі розірвали шлюб.

З 13.04.1999 року ОСОБА_5 за домовленістю з ОСОБА_4 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1.

При цьому, жодного доказу, який би доводив твердження відповідача, що він проживав з позивачем як член її сім'ї, тобто як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу матеріали справи не містять.

Враховуючи вказане, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не є членами однієї сім`ї у розумінні статті 3 СК України, статті 64 ЖК УРСР, оскільки не проживають разом, спільного господарства не ведуть, спільним побутом не пов'язані, взаємних прав та обов'язків не мають.

ОСОБА_5 з 2015р. перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6

Крім того, після реєстрації та вселення в домоволодіння позивача ОСОБА_5 без погодження з власником побудував тимчасову споруду, яку використовує як майстерню для власного користування.

Даний факт підтверджується висновком Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області по зверненню від гр. ОСОБА_4 (а.с. 172).

На даний час у позивача та її членів родини виникла необхідність у користуванні та розпорядженні власним будинком та господарськими спорудами, однак реєстрація і фактичне проживання відповідача на території спірного домоволодіння перешкоджає вказаному, що повністю узгоджується в нормами ст.391 ЦК України.

Тому, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про захист порушеного права власності позивача.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги з посиланням на ст.ст.116,117,156 ЖК України та ст.405 ЦК України, оскільки позовні вимоги ОСОБА_4 грунтуються на ст.391 ЦК України, що дають власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Твердження апеляційної скарги про те, що розмір стягнутої на користь позивача суми за надану професійну правничу допомогу нічим не обгрунтовані та завищені, -

спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що суду був наданий розрахунок витрат з описом робіт (послуг), виконаних адвокатом та квитанції про отримання гонорару ( а.с.168-172).

В ході розгляду справи ні відповідач, ні його представник не звертались до суду з клопотаннями про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, як то передбачено ч.5 ст.137 ЦПК України.

При цьому відповідач зобов'язаний довести неспівмірность витрат, проте в даному випадку жодного належного доказу з цього приводу ОСОБА_5 надано не було.

Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. При вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального та процесуального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 жовтня 2018 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ,375 , 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О.В. Прядкіна

Судді: С.Б. Бутенко

О.І. Обідіна