ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/579/19 Справа № 191/4614/17 Суддя у 1-й інстанції - Кухар Д.О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 правонаступником якого є ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Авто Просто», про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Позов мотивований тим, що 04 квітня 2017 року між ним та ТОВ «Авто Просто» був укладений договір № 724650 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (Автомобіля) в групі, за яким відповідач зобов`язався надавати позивачу послуги, спрямовані на придбання позивачем автомобілю через систему «АвтоТак», організовану відповідачем, а позивач прийняв на себе зобов`язання здійснювати оплату послуг відповідачу, у тому числі періодичні платежі та винагороду у розмірі 12943 грн. 80 коп.

Вважає, що виходячи з умов зазначеного договору та додатків до нього, фінансові послуги, які надає відповідач, суперечать нормам законодавства України, оскільки передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об`єднання цих коштів з метою отримання та розподілу грошей між учасниками групи.

Укладений між сторонами договір - це договір про надання послуг з адміністрування фінансових активів для отримання коштів у групах, згідно яких відповідач за винагороду зобов`язується забезпечити отримання автомобілю за рахунок об`єднання періодичних платежів учасників групи, а учасник зобов`язується сплатити загальну кількість періодичних платежів.

З наведеного випливає, що діяльність відповідача вводить споживача в оману, оскільки система «АвтоТак» формується виключно на кошти учасників програм без залучення коштів ТОВ «АвтоПросто».

У відповідності з ч. 1 ст. 216 ЦК України відповідач повинен повернути йому грошові кошти у сумі 75 397 грн. 37 коп., отримані ним за нікчемним договором.

На підставі вище викладеного просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» на його користь грошові кошти в розмірі 75 397 гривень 37 копійок. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» на його користь судові витрати у справі.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2018 року позов задоволено та ухвалено стягнути з ТОВ «Авто Просто» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 75 397 гривень 37 копійок. Вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що з аналізу змісту спірного Договору слідує, що суттєве розширення прав відповідача, яке кореспондує з виключенням та обмеженням прав позивача як споживача, суперечить вимогам діючого законодавства. Тому позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі ТОВ Авто Просто просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом рішення ухвалено з однобічним дослідженням матеріалів справи, виключно з боку позивача, без додержання позиції відповідача, що потягнуло за собою ухвалення незаконного рішення, яке значним чином впливає на права відповідача, зважаючи на факт того, що заперечення відповідача по суті розглянуто не було, що потягнуло за собою неповний та необ`єктивний розгляд справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 04 квітня 2017 року між ТОВ «Автопросто» та ОСОБА_1 був укладений договір № 724650, який разом з додатками був підписаний обома сторонами та скріплений печаткою юридичної особи (а. с. 10-17).

Як вбачається з досліджених судом квитанцій ОСОБА_1 на адресу ТОВ «Автопросто» було сплачено грошові кошти у загальній сумі 75 397 грн. 37 коп. (а.с.18,19,20,21,22,23,24,).

Згідно зі ст. 1 Договору № 724650 від 04.04.2017 року предметом цього договору є надання учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання Автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему АвтоТак. (а.с.10-14).

Відповідно до додатку №1 учасник зобов`язаний сплатити: винагороду за послуги пов`язані з включенням Договору до системи Автотак та формування групи у 3% + ПДВ у гривнях 12943, 80 грн., періодичний платіж у - 0, 8333 %, щомісячна винагорода у 0,415 % + ПДВ, винагорода за послуги, пов`язані з передачею автомобіля учаснику - 3% +ПДВ (а.с.15).

Відповідно до ст. 5 договору учасник користується правами та виконує обов`язки, визначені договором.

У ст. 12 договору визначено порядок його розірвання, повернення коштів.

Згідно зі ст. 6 договору учаснику надається право на отримання ним автомобіля через механізм Накопичення внесків та Пропозиції авансових внесків, передбачених договором і таке визнання права здійснює ТОВ «Автопросто», з першого Розподілу товару учаснику, який має найбільшу загальну кількість балів відповідно до даних повідомлених АВТО ПРОСТО банківськими установами, через які учасники сплачують внески, станом на 15 -е число місяця в якому проводиться Розподіл товару.

З вищезазначеного договору вбачається, що останній не містить чітких строків та (або) термінів отримання клієнтом автомобіля, не передбачає будь-якої відповідальності ТОВ «Автопросто» за невиконання умов договору та неотримання клієнтом автомобілю. Більш того, відповідальність у випадку невиконання відповідачем умов договору забезпеченню клієнту придбання автомобіля фактично покладена на самих учасників групи.

Із заяви ОСОБА_1 вбачається, що 26 жовтня 2017 року в порядку досудового вирішення спору позивач звернувся з письмовою вимогою до відповідача про повернення грошей за нікчемним договором (а. с. 25), на що отримав письмову відповідь від 15 листопада 2017 року, з якої вбачається, що відповідач, посилаючись на ст. 3 Розділу 1 Договору та ст. 12, п. 12.1 Розділу II Договору, відмовився повернути сплачені позивачем гроші ( а. с.27).

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив з того, що з аналізу змісту спірного Договору слідує, що суттєве розширення прав відповідача, яке кореспондує з виключенням та обмеженням прав позивача як споживача, суперечить вимогам діючого законодавства. Тому позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам цивільного процесуального закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та, як наслідок, стягнення з відповідача сплачених позивачем внесків у розмірі 75 397 гривень 37 копійок.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За договором лізингу, відповідно до статті 806 ЦК України, одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно зі змістом вказаної норми права в лізинг лізингоодержувачу лізингодавець передає у користування майно, яке належить йому на праві власності або спеціально придбане ним для такої передачі. У будь-якому випадку предмет лізингу перед передачею лізингоодержувачу має належати лізингодавцю на праві власності, і передається лізингоодержувачу у користування на певний строк, з можливістю подальшого набуття права власності.

Спірним договором передбачено, що відповідач надає послуги, предметом яких є придбання автомобілів учасниками через систему придбання в групах. Тобто, за умови виконання сторонами всіх договірних зобов`язань, учасник від третьої особи, а не від відповідача, набуває право власності, а не тимчасового користування, на замовлений ним автомобіль.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки змісту спірного договору, внаслідок чого висновки, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, а також безпідставно застосував до спірних правовідносин статті 227, 799, 806 ЦК України, які не підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Так, предметом договору, укладеного між сторонами, є надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «АвтоТак».

Адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, відповідно до пункту 11-1 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (який є спеціальним законом у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг) є фінансовою послугою.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами третьою та п`ятою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 19.2 спірної угоди, підписання останньої та додатків до неї є підтвердженням факту ознайомлення, розуміння сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом угоди й додатків до неї. Учасник заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника ТОВ «Авто Просто», уважно прочитав та зрозумів угоду та додатки до неї, що засвідчив своїм підписом.

Позивач ОСОБА_1 погодився з умовами угоди, підписавши її та вчиняючи дії на її виконання.

Відповідно до положень, зазначених у частині першій, пункті 7 частини третьої, частині шостій статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до пункту 7 частини третьої статті 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Законом закріплено можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

У Законі України «Про захист прав споживачів» нормативне визначення поняття «пірамідальної схеми» не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб`єкта підприємництва до «пірамідальної схеми».

Результат аналізу пункту 7 частини третьої статті 19 Закону дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов`язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару.

Таким чином, для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак.

Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України.

Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» висловлений у постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13 та від 25 червня 2014 року у справі № 6-74цс14.

Таким чином, укладена угода в рамках системи придбання товарів у групах не є утворенням та розвитком пірамідальних схем у розумінні пункту 7 частини третьої статті 19 Закону, оскільки ТОВ «Авто Просто» надає споживачам послуги на основі системи, кінцевим результатом якої на підставі угод з учасниками групи є отримання автомобіля всіма учасниками, а споживачі сплачують кошти саме за одержання послуги, яка споживається в процесі її виконання. Кожний учасник отримує автомобіль відповідно до платежів, здійснених ним самим, та продовжує сплачувати за автомобіль до повної виплати.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що сторони, уклавши 04 квітня 2017 року договір про надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі, предметом якого є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «Авто Так», досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, прав та обов`язків сторін, форми укладення договору, що підтверджується їхніми підписами у договорі. Зокрема, в договорі зазначено: «Учасник заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника Авто Просто, проінформований про всі можливі витрати у зв`язку із укладенням Договору, уважно прочитав та зрозумів Договір та Додатки до нього. Учасник своїм підписом засвідчує факт ознайомлення та згоду з умовами Договору, підтверджує свої права та обов`язки за Договором, підтверджує здатність набувати прав та обов`язків за Договором, умови Договору йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе. Учасник підтверджує та засвідчує, що інформація, зазначена в частині другій ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», надана Товариством. Учасник своїм підписом засвідчує, що фінансова послуга, що надається за цим Договором, обрана ним самостійно, свідомо, без нав`язування з боку Товариства».

Таким чином, зважаючи на недоведеність позивачем своїх позовних вимог, висновок суду про задоволення позову є таким, що порушує норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» задовольнити.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2018 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 правонаступником якого є ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко