ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2019 року

справа № 705/2665/19, провадження № 22-ц/821/376/19

категорія 331100000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Єльцова В.О., Нерушак Л.В.

секретаря: Анкудінова О.І.

учасники справи:

особа, що подає апеляційну скаргу: ОСОБА_1

заявник: Комунальне некомерційне підприємство «Уманська психіатрична лікарня» Уманської міської ради

зацікавлена особа: ОСОБА_2

прокурор: Олійник Ірина Анатоліївна

розглянув у судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 липня 2019 року у справі за заявою директора КНП «Уманська психіатрична лікарня» Омельчук І.М., заінтересована особа: ОСОБА_2 , про надання ОСОБА_1 примусової психіатричної допомоги у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, у складі: головуючого судді Коваль А.Б., присяжні Бовкун Р.І., Жмуденко Н.С., дата складання повного тексту не вказано.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року директор КНП «Уманська психіатрична лікарня» Омельчук І.М. звернувся до суду із заявою про надання ОСОБА_1 примусової психіатричної допомоги у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Заява мотивовано тим, що ОСОБА_1 знаходиться на обліку у лікаря-психіатра під диспансерним наглядом в КНП «Уманська психіатрична лікарня» з 04.08.2014 року, інвалід 3 групи безтерміново з приводу психічного захворювання.

Зазначає, що ОСОБА_1 страждає на важкий психічний розлад, внаслідок чого виявляє наміри вчинити дії, що являють собою небезпеку для нього та оточуючих.

Хворий раніше неодноразово лікувався стаціонарно в Черкаській обласній психіатричній лікарні (2014, 2015, 2016 р.р.) та в КНП «Уманська психіатрична лікарня» (в 2016 р., 2017 р - 3 рази та в 2019 р.). З них два рази перебував на примусовому стаціонарному лікуванні в ЧОПЛ (в 2015 р. та в 2017 р.).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 липня 2019 року заяву директора КНП «Уманська психіатрична лікарня» Омельчук І.М . задоволено.

Застосовано до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусову госпіталізацію в умовах психіатричного стаціонару КНП «Черкаська обласна психіатрична лікарня».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, заявник довів обґрунтованість заявлених вимог належними та допустимими доказами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У серпні 2019 року ОСОБА_1 подав до Черкаського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 липня 2019 року скасувати.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, суд в рішенні не обґрунтував обов`язкові умови примусової госпіталізації, а саме , що ОСОБА_1 , можливі лише в стаціонарних умовах.

Судом в ході розгляду заяви, не було встановлено, що ОСОБА_1 , виявляє наміри вчинити дії, що являються собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих. Жодних доказів на підтвердження вказаних намірів, заявник до суду не надав.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 21 серпня 2019 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи про її розгляд та з викликом сторін в судове засідання.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

ОСОБА_1 перебуває на обліку під диспансерним наглядом в КНП «Уманська психіатрична лікарня» з 04.08.2014 року і є інвалідом 3 групи безтерміново з приводу психічного захворювання: «біполярний афективний розлад органічного ґенезу з вираженим психоорганічним синдромом, параноїчними включеннями, явищами соціально-трудової дезадаптації, що підтверджується довідкою КНП «Уманська психіатрична лікарня» (а.с. 2).

ЛКК № 28 КНП «Уманська психіатрична лікарня» від 13.05.2019 року було вирішено, що ОСОБА_1 потребує призначення психіатричної допомоги в примусовому порядку у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом (а.с. 3).

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» слідує, що психіатрична допомога це - комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медичну та психологічну реабілітацію осіб, які страждають на психічний розлад.

Амбулаторна психічна допомога - психіатрична допомога, що включає в себе обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, в амбулаторних умовах.

Стаціонарна психіатрична допомога - психіатрична допомога, що включає в себе обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, і надається в стаціонарних умовах понад 24 години підряд.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 12 Закону України «Про психіатричну допомогу» амбулаторна психіатрична допомога може надаватися без усвідомленої згоди особи або без згоди її законного представника у разі встановлення у неї тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги. Амбулаторна психіатрична допомога особі без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника надається лікарем-психіатром в примусовому порядку за рішенням суду.

Питання про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку вирішується судом за місцем проживання особи. Заява про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку направляється до суду лікарем-психіатром. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави для надання особі амбулаторної психіатричної допомоги без її усвідомленої згоди та без згоди її законного представника, передбачені частиною другою цієї статті, додається висновок лікаря-психіатра, який містить обґрунтування про необхідність надання особі такої допомоги.

Відповідно до вимог ст. ст. 14, 16 ч. ч. 1, 2 цього Закону особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в психіатричному закладі, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Порядок судового розгляду заяв про надання психіатричної допомоги в примусовому порядку передбачений ст. 22 Закону України «Про психіатричну допомогу», зі змісту ч. ч. 1-3 якої вбачається, що заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи в примусовому порядку розглядається судом за місцем проживання цієї особи у триденний строк з дня її надходження.

Статтею 25 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачено, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України.

Згідно ч.ч. 2-5 ст. 27 Закону України "Про психіатричну допомогу" виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. Рішення, прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів.

Згідно висновку викладеному в Постанові Великої палати Верховного суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України.

Виходячи з практики ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступень якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. Проте відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

З матеріалів справи вбачається, а саме з довідки № 146 від 13.05.2019 року видана директором КНП «Уманська психіатрична лікарня» ОСОБА_4 , що ОСОБА_1 перебуває на обліку під диспансерним наглядом в КНП «Уманська психіатрична лікарня» з 04.08.2014 року, являється інвалідом 3 групи безтерміново з приводу психічного захворювання (а.с. 2).

Згідно з рішенням ЛКК № 28 КНП «Уманська психіатрична лікарня» від 13.05.2019 року ОСОБА_1 страждає на важкий психічний розлад, внаслідок чого виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою небезпеку для нього та оточуючих, про що свідчать неодноразові усні та письмові заяви матері хворого та його сусідів на ім`я директора КНП «Уманська психіатрична лікарня» та у відділенні поліції м. Умань. За своїм психічним станом хворий не усвідомлює необхідність в лікуванні, тому від лікування відмовляється, хворим себе не вважає (а.с. 3).

Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про психіатричну допомогу» до заяви, в якій повинні бути викладені підстави для надання особі амбулаторної психіатричної допомоги без її усвідомленої згоди та без згоди її законного представника, передбачені частиною другою цієї статті, додається висновок лікаря-психіатра, який містить обґрунтування про необхідність надання особі такої допомоги.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, висновок лікаря-психіатра, який містить обґрунтування про необхідність надання ОСОБА_1 такої допомоги, відсутній.

В рішенні ЛКК зазначений лише загальний запис про стан хворого, але будь-яких належних доказів на підтвердження його поведінки, що являє собою небезпеку для нього та оточуючих, внаслідок встановленого у нього захворювання, матеріали справи не містять.

Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…».

Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги), наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи.

Серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України.

Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина, при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку, зважаючи на відсутність будь-яких доказів безпорадності ОСОБА_1 , що стали підставою для госпіталізації, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні заяви щодо надання ОСОБА_1 психіатричної допомоги у примусовому порядку слід відмовити.

Згідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, на підставі п. 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви директора КНП «Уманська психіатрична лікарня» про надання примусової психіатричної допомоги у вигляді госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричного відділення, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 22 липня 2019 року скасувати.

В задоволенні заяви директора КНП «Уманська психіатрична лікарня» Омельчук І .М. , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про надання ОСОБА_1 примусової психіатричної допомоги у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді