ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 вересня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3759/19

Головуючий у першій інстанції - Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1023/19

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Губар В.С., Шитченко Н.В.,

із секретарем - Зіньковець О.О.,

скаржник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Ленько Андрій Миколайович,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Ленька Андрія Миколайовича на ухвалу Деснянського районного суду м.Чернігова від 18 червня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Ленька Андрія Миколайовича,

У С Т А Н О В И В :

27.03.2019 через поштове відділення ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати протиправними дії Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Ленька А.М., які полягали у незаконному винесенні постанови від 21.02.2019 про опис та арешт майна боржника в рамках зведеного виконавчого провадження №48703120, визнати протиправною та скасувати зазначену постанову.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 10.01.2019 постановою державного виконавця на підставі ухвали Деснянського районного суду м.Чернігова від 10.12.2018 було замінено сторону боржника у виконавчого провадження №46810278 з ОСОБА_3 (батька скаржника), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на нього ( ОСОБА_1 ). Він як правонаступник померлого боржника має задовольнити вимоги кредитора в межах вартості майна, одержаного у спадщину, проте всупереч зазначеному, 21.02.2019 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, згідно з якою на все його (скаржника) рухоме та нерухоме майно було накладено арешт. У спадок він, як спадкоємець, міг отримати житловий будинок по АДРЕСА_1 , на який вже був накладений арешт в рамках виконавчого провадження, а тому накладення арешту на інше належне йому нерухоме майно являється незаконним та таким, що порушує його право власності.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 18 червня 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено, визнано неправомірною та скасовано постанову про арешт майна боржника, винесену 21 лютого 2019 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Леньком Андрієм Миколайовичем у зведеному виконавчому провадженні № 48703120 з примусового виконання виконавчих листів: №750/9170/13-ц, що виданий 17.12.2013 Деснянським районним судом м. Чернігова та №750/8232/14, що виданий 19.02.2015 р. Деснянським районним судом м. Чернігова.

В апеляційній скарзі головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Ленько А.М. просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Скаржник зазначає, що нормами Закону України «Про виконавче провадження» на нього покладено обов`язок забезпечити реальне виконання виконавчого документа шляхом своєчасного і в повному обсязі вчинення виконавчих дій. Державний виконавець наполягає на тому, що до ОСОБА_1 , як до спадкоємця боржника, перейшли всі обов`язки щодо виконання судових рішень та сплати заборгованості за виконавчими документами. Також звертає увагу на те, що померлому боржнику належав не тільки житловий будинок, а і транспортний засіб, побутова техніка та меблі, які також отримані у спадок ОСОБА_1 , проте перелік всього спадкового майна в спадковій справі відсутній. Також державний виконавець посилається на пропуск скаржником десятиденного строку для подання скарги на дії державного виконавця, враховуючи, що представник скаржника ознайомився із постановою 14.03.2019, а скарга подана лише 27.03.2019.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що постановою державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції Титарчук М.О. від 24.12.2013 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №750/9170/13-ц-2/750/2973/13, виданого 17.12.2013 Деснянським районним судом м.Чернігова, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу за розпискою від 01.01.2013 в розмірі 137827,50 грн. Постановою старшого державного виконавця Деснянського ВДВС Чернігівського міського управління юстиції Данілевського О.М. від 11.03.2015 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №750/8332/14, виданого 19.02.2015 Деснянським районним судом м.Чернігова, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 475793,82 грн (а.с.56).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Ленька А.М. від 21.04.2015 зазначені вище два виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих документів об`єднано у зведене виконавче провадження №592А/2 (а.с.62).

ІНФОРМАЦІЯ_1 боржник ОСОБА_3 помер.

Із заявою про прийняття спадщини за законом до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнка О.В. звернувся син ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , заявник у даній справі (а.с.127).

Постановами головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Ленька А.М. від 26.10.2018 та від 10.01.2019 замінено сторону у виконавчих провадженнях з примусового виконання виконавчих листів №750/9170/13-ц та №750/8332/14 з боржника ОСОБА_3 на його правонаступника ОСОБА_1 на підставі ухвал Деснянського районного суду м.Чернігова від 02.10.2018 у справах №750/9170/13-ц та №750/8332/14 (а.с.10,12).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Ленька А.М. від 21.02.2019 накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 (а.с.75).

ОСОБА_1 не погоджується із зазначеною постановою, вважаючи, що він відповідає за зобов`язаннями померлого батька лише в межах вартості майна, одержаного ним у спадщину, тому накладення арешту на все належне йому майно є незаконним.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялись внаслідок його смерті.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Частина 1 ст. 1299 ЦК України визначає, що якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюються державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього права.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Приписами частини 1 та пунктом 2 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частина 1 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження" визначає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до ч.1-3 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника накладається державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Аналіз наведених правових норм свідчить, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника, в тому числі на окремі речі, шляхом винесення відповідної постанови.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що померлий боржник ОСОБА_4 мав у власності єдине нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 , який був успадкований ОСОБА_1 , на який і так вже було накладено арешт в рамках зведеного виконавчого провадження.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

Суд першої інстанції, на порушення норм ЦПК України щодо змісту судового рішення, не надав оцінки та не вмотивував жодного з аргументів, наведених державним виконавцем.

Згідно з ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що окрім житлового будинку до складу спадщини увійшли земельна ділянка на якій розташований будинок, а також рухоме майно, перелік та вартість якого не встановлені.

Згідно з ст.1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Вказана норма Закону передбачає загальний порядок виконання спадкоємцем вимог кредитора. За наявності відкритого виконавчого провадження, на підставі ухвали суду відбувається заміна сторони виконавчого провадження на підставі ст.442 ЦПК України.

У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємця. Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємець боржника повинен відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості.

Вказане відповідає правовому висновку, що сформульована в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 520/17508/15-ц.

Матеріали справи не містять інформації щодо вартості успадкованого майна, а також даних на яке саме особисте майно спадкоємця (рухоме чи нерухоме), окрім успадкованого, був накладений арешт державним виконавцем, внаслідок чого існують перешкоди у його володінні, користуванні та розпорядженні власністю.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Отже, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Подібні висновки зробив Верховний Суд України у постановах від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15, від 18 травня 2016 року у справі № 6-658цс15, які підтвердив Верховний Суд у постанові від 27.02.2019 у справі № 203/1931/16-ц.

Оскільки заявник ОСОБА_1 не довів порушення свого права постановою державного виконавця від 21.02.2019, його скарга задоволенню не підлягала.

Заперечуючи проти скарги, державний виконавець окрім посилань на відсутність порушення прав ОСОБА_1 , враховуючи, що останній зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора повністю, в межах вартості майна, отриманого у спадщину, звертав також увагу на те, що скаржником пропущено строк звернення до суду зі скаргою.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо пропуску скаржником строку звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця, колегія суддів бере до уваги постанову Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 761/14012/17-ц.

У цій постанові викладено такий правовий висновок : «За правилами статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Відповідно до положень статті 122 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Статтею 123 ЦПК України передбачено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно частини третьої статті 124 ЦПК України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

За правилами частин першої, другої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

В той же час частиною п`ятою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Враховуючи те, що десятиденний строк на подання скарги на рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення ЦПК України визначає у календарних днях, а Закон України «Про виконавче провадження» - у робочих днях, суд касаційної інстанції вважає, що за наявності суперечностей у змісті вказаних норм заявник мав законне очікування на те, щоб його скарга на дії на рішення виконавця була прийнята судом до провадження на протязі десяти робочих днів з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів».

Зважаючи, що із оскаржуваною постановою державного виконавця про арешт майна боржника представник ОСОБА_1 14.03.2019, а зі скаргою до суду на дії та постанову державного виконавця скаржник звернувся 27 березня 2019 року, тобто в межах десятиденного строку, обчисленого у робочих днях, ОСОБА_1 не може вважатись таким, що пропустив строк на подачу скарги.

Згідно з частиною 1 пунктом 4 та частиною 2 статті 376 ЦПК України, окрім іншого, підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні скарги.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги та відмову в задоволенні вимог ОСОБА_1 , судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на скаржника.

При подачі апеляційної скарги ГТУ юстиції у Чернігівській області, як розпорядник коштів Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, сплатило 1921 грн судового збору, які підлягають стягненню з скаржника на його користь.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ч.1 п.4, 381- 384, 390, 449 ч.1 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Ленька Андрія Миколайовича задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м.Чернігова від 18 червня 2019 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні скарги на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Ленька Андрія Миколайовича.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації : АДРЕСА_2 ) на користь ГТУ юстиції у Чернігівській області (, м.Чернігів, пр.Миру, 43) судові витрати в сумі 1921 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду:

І.О.Боброва

В.С.Губар

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 16.09.2019.