Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 755/2284/16-ц

провадження № 61-4685св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 грудня 2016 року у складі головуючого-судді Катющенко В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 22 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно з яким останній надано кредит у формі поновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті у сумі ліміту поновлювальної кредитної лінії, що становить 80 000 доларів США зі строком повернення 22 лютого 2017 року та сплатою процентів, комісії на умовах, які визначені цим договором. 16 серпня 2007 року між банком та

ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до якої змінено ліміт кредитної лінії до 96 500 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором були укладені договори поруки між позивачем та ОСОБА_2 та між позивачем та ОСОБА_3

Позивач зазначав, що з липня 2015 року ОСОБА_1 не виконувала зобов`язання за вказаним кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 18 444,74 доларів США, з яких: 16 279,47 доларів США - кредитна заборгованість, у тому числі прострочена заборгованість з березня 2015 року - 5 656,08 доларів США; 2 165,27 доларів США - заборгованість по процентам. Заборгованість позичальника по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом на 22 січня 2016 року складає 24 084,74 гривень, з яких: 15 854,27 грн - пеня за прострочення сплати кредиту; 8 230,47 грн - пеня за прострочення сплати процентів.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 18 444,74 доларів США та пеню у розмірі 24 084,74 грн.

Короткий зміст рішень судів

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 грудня

2016 року у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту перерахування коштів на рахунок позичальника, отримання таких коштів позичальником. Надана позивачем виписка по кредитному договору містить розбіжності щодо дати зарахування коштів на рахунок позичальника, при цьому банк не надав меморіальні ордери про перерахування коштів, заяви на видачу готівки, посилаючись на їх знищення, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що банк не надав розрахунку та доказів на спростування доводів позичальника щодо погашення заборгованості, отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2018 року касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 травня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції виходив із того, що апеляційний суд не врахував пункт 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (чинного на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), згідно з яким виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту; судом не встановлено, яку суму кредитних коштів ОСОБА_1 отримала від ПАТ «УкрСиббанк» на виконання умов кредитного договору та додаткової угоди до нього, а також, яку суму кредиту та процентів вона сплатила на користь банку.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивоване тим, що рішення місцевого суду відповідає вимогам закону, при його ухваленні повно і всебічно встановлено обставини справи та не допущеного неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у березні 2019 року до Верховного Суду, ПАТ «УкрСиббанк» просить судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції при повторному апеляційному розгляді не виконав вказівок, які містяться в постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року, а саме: пункт 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, згідно з яким виписка з особового рахунку клієнта банку може слугувати документом, який підтверджує проведення банком касових операцій; не встановлено, яку суму кредитних коштів ОСОБА_1 отримала від ПАТ «УкрСиббанк» на виконання умов кредитного договору та додаткової угоди до нього; не надав належної правової оцінки доказам, які були надані банком на підтвердження своїх вимог; не перевірив доводів апеляційної скарги банку щодо обґрунтування розбіжностей у банківській виписці з особового рахунку клієнта та первинних бухгалтерських документах.

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому відзиві, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_6 просить касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів залишити без змін, як такі, що ухвалені із дотриманням вимог процесуального та матеріального права. При цьому зазначила, що дійсно 22 лютого 2007 року між нею та банком був укладений договір про надання споживчого кредиту у вигляді поновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті у сумі ліміту 80 000 доларів. Зазначена сума не є сумою виданих коштів, а лише встановлений ліміт суми кредиту. Кредитні кошти відповідно до умов договору (пункт 1.2.1) повинні видаватися окремими траншами на підставі заяв позивальника. ОСОБА_1 написала лише дві заяви про надання грошових коштів у сумі 21 000 доларів США та 35 000 доларів США, які разом з процентами повністю були сплачені на користь позивача. ОСОБА_1 зазначає, що умовами кредитного договору не встановлено зобов`язання щодо зарахування всієї суми ліміту на рахунок позивача, а тому доводи банка про те, що кредит вважається наданим з моменту зарахування коштів на рахунок позичальника є помилковим.

09 вересня 2019 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_6 про закриття касаційного провадження у справі, на підставі того, що під час підготовки справи до касаційного розгляду провадження по справі було відкрито помилково, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, так як ціна позову не перевищує 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховний Суд вважає, що зазначена заява не підлягає задоволенню, а доводи зазначені в ній є безпідставними, оскільки відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а ціна позову у даній справі становить 519 495,06 грн, яка станом на 1 січня 2019 року перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100=192 100 грн), тобто вказана справа не є малозначною.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 22 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з яким банк зобов`язувався надати позичальнику, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) у формі поновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті у сумі ліміту у розмірі 80 000 доларів США та сплатити проценти, комісії у порядку і на умовах, визначених договором. Вказана сума кредиту еквівалентна 404 000 грн згідно офіційного курсу Національного банку України на день укладання цього договору.

16 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 22 лютого 2007 року, відповідно до якої сторонами було досягнуто домовленості щодо зміни суми ліміту поновлювальної кредитної лінії до 96 500 доларів США, що еквівалентно 487 325 грн згідно офіційного курсу Національного банку України на день укладання цього договору.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту 22 лютого 2007 року між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 були укладені договори поруки № 97869 та № 98042.

16 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_7 були укладені відповідні додаткові угоди № 1 до договорів поруки.

Згідно розрахунку наданого позивачем, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилась заборгованість, яка станом на 22 січня 2016 року становить 18 444,74 доларів США, з яких: кредитна заборгованість за кредитом - 16 279,47 доларів США; заборгованість за процентами 2 165,27 доларів США; пеня - 24 084,74 грн.

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять його умови. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається в письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Аналогічні положення були закріплені в статтях 57, 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції установлено, що відповідно до пункту 1.2.1 договору про надання споживчого кредиту надання кредиту здійснюється у термін, зазначеній в заяві позичальника (наданій до банку за формою згідно Додатка № 1 до договору), але в будь-якому випадку не раніше 22 лютого 2007 року.

Додаток № 1 до договору про надання споживчого кредиту є зразком форми заяви з якою повинна звернутися позичальник щодо надання траншу в межах ліміту кредитної лінії, відкритої згідно договору про надання споживчого кредиту від 22 лютого 2007 року.

Відповідно до пункту 1.5 договору про надання споживчого кредиту, кредит надається шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника для подальшого використання за цільовим призначенням.

Отже передумовою надання кредиту шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника є його заява про надання траншу (Додаток № 1 до договору) з якою повинен звернутися позичальник.

Так, згідно заяви на видачу готівки від 26 лютого 2007 року № 11 ОСОБА_1 отримала 35 000 доларів США, в той час як з виписки по кредитному договору, яка надана ПАТ «УкрСиббанк», вбачається, що вказана сума коштів була перерахована на поточний рахунок позичальника 22 лютого 2007 року.

Згідно Акта від 27 вересня 2013 року № 7 про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, наданого Київським регіональним департаментом АКІБ «УкрСиббанк», меморіальні документи у національній та іноземній валюті, банківських металах ( а також за платіжними операціями виконаними за допомогою карток і внутрішньодержавних платіжних та автоматизованих карткових систем, у тому числі позабалансові) за 2006-2007 роки було знищено.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні

господарської операції.

Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі (пункт 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, в редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов`язків, далі - Положення 254).

Розділом 4 Положення № 254 визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов`язкові реквізити. Залежно від виду операції первинні документи банку (паперові та електронні) поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій. До первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Первинні документи складаються на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції (короткий зміст операції та підстава для її здійснення), одиницю її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; особистий підпис (електронний цифровий підпис) та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції (абзац другий пункту 4.10. Положення 254).

Інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного) (пункт 5.1 Положення 254).

Банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях, зокрема, такі регістри як особові рахунки та виписки з них (згідно із абзацом першим пункту 5.3. Положення 254).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що виписка суперечить первинним бухгалтерським документам, які підтверджують факт видачі кредитних коштів, оскільки не співвідноситься з первинними документами, які наявні в матеріалах справи, а перевірити відповідність з меморіальними ордерами, які теж є первинними документами, неможливо, у зв`язку із їх знищенням, що підтверджується відповідним Актом, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо недоведеності позивачем своїх вимог та відмови в задоволенні позову. При цьому, судами правильно зазначено, що наданий ПАТ «УкрСиббанк» Акт не підтверджує факту знищення меморіальних ордерів про зарахування коштів на рахунок позичальника та заяв на видачу готівки, саме за спірним договором про надання споживчого кредиту, а тому не є належним та допустимим доказом при розгляді вказаного спору.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідно до пункту 5.6 Положення № 254, виписка з особового рахунку клієнта банку може слугувати документом, який підтверджує проведення банком касових операцій є безпідставними, оскільки вона суперечить наявним в матеріалах справи первинним бухгалтерським документам, які підтверджують факт видачі кредитних коштів, а також не містить належних відомостей і даних про дату, місце і час її складання як первинного документа, про посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення банківської операції та правильність її оформлення, як того вимагає пункт 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 566.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що суди не перевірили доводів позивача щодо обґрунтування розбіжностей у банківській виписці з особового рахунку клієнта та первинних бухгалтерських документах, а саме того, що з моменту зарахування коштів на рахунок клієнта (22 лютого 2007 року) такі кошти є власністю клієнта і вважається, що банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а заява ОСОБА_1 на отримання готівки від 26 лютого 2007 року стосується зняття коштів з поточного рахунку та отримання їх в касі готівкою, є необґрунтованими, оскільки передумовою надання кредиту шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника є його заява про надання траншу (Додаток № 1 до договору) з якою повинен звернутися позичальник (пункт 1.2.1 договору про надання споживчого кредиту), а таких заяв банк суду не надав.

Інші аргументи касаційної скарги фактично стосуються незгоди заявника з мотивами оскаржуваних судових рішень виключно з формальних міркувань, та додаткового правового аналізу не потребують.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 грудня 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко