Справа № 308/5654/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 вересня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 26 лютого 2019 року (у складі судді Іванова А.П.) і додаткове рішення цього ж суду від 13 березня 2019 р. (у складі судді Іванова А.П.) за позовом ОСОБА_1 до державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» про нарахування і стягнення заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом у червні 2017 р.

Після збільшення розміру позовних вимог просила змусити нарахувати і стягнути з ДВНЗ «УжНУ» на її користь невиплачену заробітну плату за шість місяців з вересня 2016 р. по лютий 2017 р. у сумі 42724.08 грн.

Обґрунтовує тим, що вона як викладач кафедри прикладної лінгвістики факультету міжнародної політики, менеджменту та бізнесуДВНЗ «УжНУ» виграла стипендію для написання кандидатської дисертації при Віденському національному університеті тривалістю 9 місяців з 01.09.2016 р. по 31.05.2017 р.

За її заявою наказом відповідача № 299/0928 від 31.08.2016 р. вона була відряджена до вказаного університету для проведення науково-дослідної роботи, де отримувала щомісячну стипендію у розмірі 940 євро.

Оскільки постановою КМУ № 287 від 04.03.1996 р. «Про затвердження Положення про умови матеріального забезпечення осіб, направлених за кордон на навчання і стажування» (п.3) і Положенням про порядок реалізації права на академічну мобільність (п.15), затвердженим постановою КМУ № 579 від 12.08.2015 р., середня заробітна плата за науково-педагогічним працівником, що проходить наукове стажування за кордоном, зберігається протягом 6 місяців, то з вересня 2016 р. по лютий 2017 р. їй повинна була нараховуватись середня заробітна плата, яка за цей період складає 42724.08 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 26.02.2019 р. позов задоволено частково: стягнуто з державного вищого навчального закладу «Ужгородський Національний Університет» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату з 01.09.2016 р. по 28.02.2017 р. у сумі 20441 грн.; у решті позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 13.03.2019 р. допущено негайне виконання указаного рішення суду в частині присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати в розмірі за один місяць.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення суду першої інстанції від 26.02.2019 р. у частині нарахування та виплати відповідачем 20440 грн. та ухвалити рішення щодо нарахування і виплату відповідачем на її користь суми в розмірі 32043.06 грн.; судові витрати за подання апеляційної скарги стягнути з відповідача.

Узагальнені доводи скарги зводяться до того, що суд першої інстанції при розрахунку середньоденної заробітної плати допустив помилку та порушив методику розрахунку середньої заробітної плати. Відповідно до Порядку № 100 «Про розрахунок середньої заробітної плати», довідки про доходи та звіту по видах нарахувань і утримань, кількості робочих днів за період із вересня 2016 р. по лютий 2017 р. сума невиплаченої заробітної плати за вказаний період складає 32043.06 грн.

У апеляційній скарзі ДВНЗ «Ужгородський національний університет» просить скасувати рішення суду першої інстанції від 26.02.2019 р. і додаткове рішення цього ж суду від 13.03.2019 р. та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи скарги зводяться до такого:

-ДВНЗ «УжНУ» не направляв ОСОБА_1 ні в наукове відрядження, ні на наукове стажування; позивач самостійно, для задоволення власних потреб та інтересів скористалася правом на академічну мобільність із метою провадження професійної діяльності;

-Суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин загальні норми трудового законодавства (ст. 121 ч.4 КЗпП України та ст.ст. 1, 21, 22 Закону України «Про оплату праці») замість спеціального законодавства;

-Підставою для видання наказу № 299/09-28 від 31.08.2016 р. стала особиста заява ОСОБА_1 , в якій остання просила дозволити виїзд за кордон для участі у стипендіальній програмі без збереження заробітної плати;

-ДВНЗ «УжНУ» не укладав із ОСОБА_1 договору про участь у програмі академічної мобільності.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що видаючи наказ № 299/09-28 від 31.08.2016 р. про відрядження ОСОБА_1 до Віденського національного університету без збереження заробітної плати і не виплачуючи таку за зверненням позивачки, суттєво погіршив умови оплати праці останньої.

При цьому суд установив, що згідно з указаним наказом відповідача ОСОБА_1 із метою проведення науково-дослідної роботи була направлена до Віденського національного університету з 01.09.2016 р. по 31.05.2017 р. без збереження заробітної плати.

Відповідач відмовив ОСОБА_1 у виплаті заробітної плати за шість місяців перебування у відрядженні через те, що вона протягом відрядженняу Віденському національному університеті отримувала стипендію і не виконувала своє навантаження навіть частково.

Позивачка працювала у відповідача на посаді викладача кафедри прикладної лінгвістики з 25.05.2015 р.

У Віденському національному університеті стипендіат ОСОБА_1 отримувала щомісячну стипендію у розмірі 940 євро, проте ні в цьому університеті, ні в ДВНЗ «УжНУ» заробітної плати на одержувала.

Разом із тим, позивачкою невірно розраховано розмір заробітної плати, що підлягає стягненню на її користь.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції у зв`язку з їх неповною відповідністю обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права (неналежна оцінка доказів).

При цьому статус ОСОБА_1 як викладача ДВНЗ «УжНУ», перебування такої у Віденському національному університеті в період із 01.09.2016 р. по 31.05.2017 р. та отримання нею стипендії у сумі 940 євро не оспорюється.

Апеляційним судом установлено таке.

29.08.2016 р. ОСОБА_1 звернулася до ректора ДВНЗ «УжНУ» із заявою, у якій просила надати їй можливість наукового стажування у період з 01.09.2016 р. по 31.05.2017 р. в інституті германістики Віденського національного університету без збереження заробітної плати.

Наказом відповідача № 299/09-28 від 31.08.2016 р. «Про виїзд за кордон» було направлено ОСОБА_1 до Віденського університету (Австрія) строком із 01.09.2016 р. по 31.05.2017 р. без збереження заробітної плати.

Цей наказ ОСОБА_1 не оскаржений, а тому він як належний, допустимий і достовірний доказ створює для останньої правові перешкоди в аспекті звернення за судовим захистом.

Колегія суддів вважає цю обставину достатньою для відмови в позові.

Окрім того, посилання ОСОБА_1 на «Положення про умови матеріального забезпечення осіб, направлених за кордон на навчання та стажування», затвердженого постановою КМ України від 04.03.1996 р. за № 287, і застосування цього нормативного акта судом першої інстанції є неправильним, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин та протягом спірного періоду (з вересня 2016 р. по лютий 2017 р.) указане Положення на наукових (науково-педагогічних) працівників, докторантів, ад`юнктів не поширювалося.

Відповідно ж до «Положення про порядок реалізації права на академічну мобільність», затвердженого постановоюКМ України від 12.08.2015 р.за № 579, на яке також посилається позивач, науково-педагогічні, наукові, педагогічні працівники вищих навчальних закладів (наукових установ) усіх форм власності можуть реалізувати право на академічну мобільність для провадження професійної діяльності відповідно до укладеного договору про участь у програмі академічної мобільності. При цьому за зазначеними працівниками зберігається основне місце роботи у вітчизняному вищому навчальному закладі (науковій установі) до одного року. Оплата праці відповідно до законодавства за основним місцем роботи зберігається на строк до шести місяців, якщо вона не передбачена програмою академічної мобільності.

Тобто, в нашому випадку умовою реалізації права ОСОБА_1 на академічну мобільність є наявність укладеного між ДВНЗ «УжНУ та Віденським університетом договору про участь у програмі академічної мобільності.

Однак, такого договору немає, що не заперечується.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 була направлена до Віденського університету з метою проведення науково-дослідної роботи за стипендіальною програмою ОЕАD (австрійської академічної служби обміну), внаслідок її особистої участі в конкурсі для отримання наукової стипендії ім. Ернста ОСОБА_2 , а не за програмою академічної мобільності між указаними навчальними закладами.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене судове рішення цим вимогам не відповідає.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції належить скасувати як суперечне положенням ст. 263 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові за безпідставністю вимог.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 133, 137, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 2.Апеляційну скаргу державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» задовольнити. 3.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 квітня 2018 року та додаткове рішення цього ж суду від 13 березня 2019 р. скасувати. 4.У позові ОСОБА_1 відмовити. 5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 6.Повне судове рішення складено 19 вересня 2019 року.

Судді: