Житомирський апеляційний суд
Справа №279/1819/19 Головуючий у 1-й інст. Коваленко В. П.
Категорія 46 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №279/1819/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростенської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06 червня 2019 року, яке ухвалено суддею Коваленко В.П. в м. Коростені

встановив:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 15.11.1999 року, який зареєстрований в реєстрі за № 8139. Однак у даній квартирі не проживає, оскільки зареєстрована та постійно проживає в іншому місці.

15 травня 1999 року донька позички ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 . У даному шлюбу у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У січні 2014 року зі згоди позивачки у спірній квартирі був зареєстрований відповідач ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 донька позивачки померла.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09.06.2016 року ОСОБА_2 було позбавлено батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 . Згідно з рішенням виконавчого комітету Коростенської міської ради № 333 від 20.07.2016 року, позивача призначено піклувальником над неповнолітнім онуком ОСОБА_4 З ІНФОРМАЦІЯ_3 онук ОСОБА_5 проживає та зареєстрований по місцю навчання в м. Києві.

Посилаючись на те, що відповідач відмовляється добровільно знятись із реєстрації, чим порушує її право як власника квартири володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, просила усунути перешкоди в користуванні зазначеною квартирою з підстав, передбачених статтями 319, 391 ЦК України шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06 червня 2019 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи. При цьому зазначає, що задовольняючи позов, суд не дав належної оцінки наданим сторонам доказам, які підтверджують ту обставинну, що на даний час спірна квартира є єдиним місцем його проживання, в яку він заселився в якості члена сім`ї власника. Крім того, відповідачу в 2016-2017 р. була призначена субсидія на оплату комунальних послуг, які були сплачені ним, про що свідчать квитанції за 2018-2019 роки. Зазначене, на думку апелянта, свідчить про безпідставність заявлених вимог про визнання його таким, що втратив право на користування житлом.

Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечувала, надіславши відзив, у якому просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Рішення суду вважає законним, обґрунтованим та прийнятим у повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права, а твердження апелянта безпідставними як такі, що не ґрунтуються на чинному законодавстві та доказах наданих сторонами.

В судовому засіданні відповідач апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити. При цьому зазначив, що з позивачем у справі ніколи не перебували в сімейних відносинах, разом у спірний квартирі не проживали, спільного господарства не вели.

Позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростенської міської ради.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 15.11.1999 року, який посвідчений приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області Добролежою Л.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 8139 (а.с.3).

В даній квартирі були зареєстровані донька позивача - ОСОБА_6 , онук - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зять - ОСОБА_2 (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_2 донька позивачки ОСОБА_6 померла (а.с.9).

З 31 жовтня 2016 року онук позивача ОСОБА_5 проживає та зареєстрований в АДРЕСА_2 (а.с.10,11).

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09.06.2016 року відповідача ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12-13)

Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Коростенської міської ради від 20.07.2016 року № 333, ОСОБА_1 призначена піклувальником ОСОБА_4 (а.с.14).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що позивачка є власником спірної квартири, у якій не проживає, оскільки зареєстрована та постійно проживає в іншій квартирі; її донька перебувала у шлюбі з відповідачем, у зв`язку із чим останній був вселений та зареєстрований до належної позивачці спірної квартири, яка як власник цього майна надала право відповідачу користуватись ним.

Відповідач спільно з власником спірної квартири не проживав, спільним побутом, бюджетом та турботою з позивачем не був пов`язаний, а тому в розумінні ст. 3 СК України сторони у справі не складають сім`ю.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідач вселився в квартиру і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Під час розгляду справи було встановлено, що позивачка є власником квартири, і як власник цього майна надала право відповідачу користуватись ним. Відповідач спільним побутом із позивачем не був пов`язаний. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право на житло.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не забезпечений іншим житлом, тривалий час проживає в спірній квартирі, здійснюючи в ній ремонт та проводить оплату за житлово-комунальні послуги, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вказані факти не впливають на вирішення спору. Крім того, проживання відповідача в даній квартирі є тимчасовим і не породжує для нього прав на житло незалежно від його тривалості.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, вони були предметом дослідження в судовому засіданні, суд дав їм належну оцінку і вони не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06 червня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2019 року.

Головуючий Судді