Справа № : 2/714/8/19
У Х В А Л А

28 лютого 2019 року м. Герца

Герцаївський районний суд Чернівецької області в складі :

головуючого-судді ОСОБА_1
за участю : секретаря судових засіданьОСОБА_2
представника позивачкиОСОБА_3
відповідачаОСОБА_4
представника відповідачаОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що з 21 вересня 2005 року перебуває з відповідачем у шлюбі зареєстрованому виконкомом Тернавської сільської ради, Герцаївського району, Чернівецької області, актовий запис № 19. Від спільного шлюбу мають одну неповнолітню дитину, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 2013 року знаходиться на заробітках за кордоном, а відповідач проживає за місцем реєстрації.

Під час шлюбу, на земельній ділянці, що в с. Тернавка по вул. Верхня, 120, Герцаївського району, Чернівецької області, вона разом із відповідачем, за спільні кошти, побудували житловий будинок, який зареєстрований за відповідачем. Вважає, що вказаний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, а тому її частка у вказаному будинковолодінні складає 1/2, яку відповідач не визнає.

З посиланням на те, що відносини із відповідачем не підтримує більше двох років причиною чого слугувало його складний характер та повязаним із цим постійні сварки та скандали, позивачка просила розірвати їх шлюб. Також, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування вказаного будинку.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_3, позов підтримав з підстав наведених у позовній заяві. Посилаючись на те, що шлюб між сторонами існує формально, сторони проживають окремо, протягом строку наданого судом на примирення відносини між ними не покращилися, просив задовольнити вимоги позивачки та розірвати їх шлюб.

Житловий будинок на який позивачка має право за законом є обєктом спільної сумісної власності сторін як подружжя, побудований за час їх шлюбу та й сама позивачка своїми коштами приймала у ньому участі. Тому за нею, слід визнати право власності на половину спірного житлового будинку та половину земельної ділянки на якій розташовано останній за для його утримання.

Відповідач проти задоволення позовних вимог позивачки заперечував. Попри те, що протягом строку наданого судом на примирення, позивачка до дому не приїздила, від спілкування з ним уникає, він бажає продовжувати спільне проживання із нею. Незважаючи на те, що будівництво спірного житлового будинку було проведено за час шлюбу з позивачкою, вона участі у ньому не приймала, увесь цей час знаходилася за кордоном і жодні кошти на означені цілі від неї не отримував. Будівництво будинку велося виключно за його кошти та кошти батьків. Тому, вважає, що будинок та земельна ділянка на якій побудовано житловий будинок є його особистою власністю, а тому просив відмовити у задоволенні вимог позивачки.

Представник відповідача, ОСОБА_5 у своєму пояснені послався на те, що оскільки шлюбні відносини між сторонами фактично припинено у 2015 році, то спірний житловий будинок який зареєстрований за відповідачем за час коли він проживав окремо від позивачки є його особистою власністю. Отже, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, вважає за необхідне зазначити про наступне.

ОСОБА_6 та ОСОБА_4, тобто сторони, 21 вересня 2005 року уклали шлюб, який зареєстрували у виконкомі Тернавської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області, актовий запис № 19 (а.с. 10). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11).

Статтею 24 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Згідно зі ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З огляду на наведенні положення законодавства та встановленні судом обставини про те, що шлюб між сторонами існує формально без будь-яких на то ознак сім'ї, то суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження сімї суперечать їх інтересам та інтересам дитини, у звязку із чим їх шлюб підлягає розірванню.

Також сторонами не оспорюється, що 13 березня 2015 року ОСОБА_4, тобто відповідачем, за час шлюбу із позивачкою отримано у дар за нотаріально посвідченим договором земельну ділянку площею 0,0991 га для будівництва та обслуговування житлового будинку що по вул. Верхня, 120, с. Тернавка, Герцаївського району, Чернівецької області.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі вказаного договору за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку, а 18 грудня 2015 року за останнім було зареєстровано право власності на житловий будинок розташований на даній земельній ділянці (а.с. 23).

Згідно із ст. 60 СК, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду ОСОБА_8 у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року, постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Допитаний судом свідок ОСОБА_9, батько позивачки, суду показав, що позивачка близько шести останніх років знаходиться за кордоном де працевлаштована, але неофіційно. По мірі можливості, приїжджає до дому, до сімї, однак такі приїзди здебільшого закінчуються сварками та скандалами які ініціюються відповідачем, свідком яких був і він сам. Попри те, що місце проживання позивачки зареєстровано в його господарстві, вона увесь час проживала в господарстві відповідача, на початку його батька, а з часу зведення сторонами будинку в даному будинку. Участь у будівництві будинку приймав як відповідач який особисто проводив будівельні та оздоблювальні роботи так і позивачка яка надавала гроші на проведення вказаних робіт. Такі грошові кошти позивачка пересилала відповідачу через водіїв мікроавтобусів, а іноді такі кошти вона пересилала через нього самого який у свою чергу передавав відповідачу. За словами позивачки, частину грошей вона взяла у борг у своєї матері яка також знаходиться за кордоном і переслала відповідачу за для проведення будівельних робіт.

Свідок ОСОБА_10 суду показала, що приходиться тіткою позивачки. За словами її чоловіка який декілька років потому повернувся за кордону їй відомо, що позивачка взяла у борг у родині в якій вона працювала велику суму грошей, які вона надіслала відповідачу на проведення будівельних робіт.

Допитаний свідок ОСОБА_11 - батько відповідача, суду показав, що будівництво спірного будинку було розпочату ще задовго як позивачка виїхала за кордон. Усе будівництво фактично проводив особисто відповідач. Як батько допомагав відповідачу як грошима так і проведенням окремих будівельних робіт, оскільки сам є будівельником. На час коли позивачка виїхала за кордон, будинок був придатний для проживання і участі як такої вона у ньому не приймала.

Свідок ОСОБА_12 суду підтвердив покази свідка ОСОБА_11 щодо зведення відповідачем житлового будинк без сторонньої допомоги позивачки.

Ураховуючи вищенаведені докази у своїй сукупності суд вважає встановленим, що житловий будинок, який розташований с. Тернавка, по вул. Верхня, 120, Герцаївського району, Чернівецької області набутий сторонами за період їх шлюбу та зареєстрований на відповідача.

Приймаючи до уваги, що відповідачем не доведено як цього вимагає вимоги ст. 81 ЦПК України обставини на спростування презумпції спільності майна, то суд приходить до висновку що означений будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Нормою ст. 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Отже, оскільки частки позивачки ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_4 як подружжя є рівними у спірному будинковолодінні, то вимога позивачки щодо визнання за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку розташованого в с. Тернавка, по вул. Верхня, 120, Герцаївського району, Чернівецької області є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно із ч.1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди ( ч.4 ст. 120 ЗК).

ОСОБА_8 Верховного Суду у своїй постанові № 463/1696/15-ц від 04 лютого 2019 року зазначила, що аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Приймаючи до уваги, що право власності позивачки у спірному будинковолодінні складає Ѕ частин, то до неї, пропорційно до вказаної частини має перейти і право власності на земельну ділянку по вул. Верхня, 120, с. Тернавка, Герцаївського району, Чернівецької області, як необхідної для обслуговування житлового будинку, тобто 1/2 частини.

Таким чином, в цій частині вимоги позивачки суд також знаходить обґрунтованими та такими що підлягають задово будинковолодінні ленню.

На підставі ст.ст. 60, 63, 70 СК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_6 задовольнити.

Шлюб зареєстрований 21 вересня 2005 року виконкомом Тернавської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області, актовий запис № 19, між ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 розірвати.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованого в с. Тернавка, вул. Верхня 120, «А», Герцаївського району, Чернівецької області.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:001::0249 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку що в с. Тернавка, вул. Верхня 120, «А», Герцаївського району, Чернівецької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернівецької області через Герцаївський районний суд протягом 30-и днів з дня його проголошення, а у разі проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 11 березня 2019 року.

Суддя: