Номер провадження: 22-ц/813/2574/19
Номер справи місцевого суду: 509/3622/17
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року, ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки, загальною площею 0,187 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати.

У грудні 2017 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій з урахуванням уточнень (а.с. 20-21,60-65) просив суд поділити спільне майно подружжя між ним та колишньою дружиною ОСОБА_2 , зобов`язавши відповідачку ОСОБА_2 виплатити йому грошову компенсацію 50% вартості автомобілю марки ВАЗ 210700-20 д/н НОМЕР_1 у розмірі 17715 грн. та 35000 грн. в рахунок частини доходу від продажу редиски, отриманого подружжям у 2017 року, розподіливши між сторонами судові витрати по справі згідно ст. 141 ЦПК України.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 серпня 2018 рокуПозов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки, загальною площею 0,187 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № :02:002:0124, що знаходяться за адресою : АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН : НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі - 640 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 серпня 2018 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.10.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.10.2018 року призначено розгляд вищевказаної цивільної справи у приміщенні апеляційного суду Одеської області.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Цюра Т.В. - головуючий суддя, судді - Гірняк Л.А., Сегеди С.М., що є підставою для прийняття справи до провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.02.2019 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 серпня 2018 року, яку було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду на 05.09.2019 року о 13год.00хв.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 29.09.2017 р., яке набрало законної сили 10.10.2017 р. - шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 01.02.1998 р. ВРАГСом виконкому ОМР (актовий запис № 57), в якому народились спільні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - розірваний (а.с. 7,8,43).

14.10.2003 р., під час офіційно зареєстрованого шлюбу сторін, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу (реєстр. № 5534), ОСОБА_1 придбав у Рибосільськогосподарського кооперативу «Вітчизна», належний останнім житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 (а.с. 9).

В подальшому, 07.11.2003 р., на ім`я відповідача ОСОБА_1 було оформлено право власності на спірний житловий будинок, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1932111 від 07.11.2003 р., виданого на підставі вищевказаного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14.10.2003 р. (реєстр. № 5534) (а.с. 10).

Також, судом було встановлено, що 21.05.2009 р., відповідач ОСОБА_1 , в порядку приватизації, за рішенням ХХХІІ сесії V скликання Миколаївської с/р Овідіопольського району Одеської області від 29.08.2008 р. № 588-V отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 712722 від 21.05.2009 р. загальною площею 0,187 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), кадастровий № :02:002:0124 за адресою : АДРЕСА_1 , на якій розташований спірний житловий будинок, який є спільною сумісною власністю подружжя. Тобто, право власності відповідача на спірну земельну ділянку було оформлено пізніше, через 6 років після набуття останнім права власності на вказаний житловий будинок (а.с. 22).

Збільшення площі спірної земельної ділянки з 984 кв.м, вказаної у вищевказаному нотаріально посвідченому договорі купівлі-продажу будинку від 14.10.2003 р. до площі 0,187 га, вказаної у державному акті на ім`я ОСОБА_1 відбулося за рахунок частини земельної ділянки її тітки, яка відмовилася від своєї частини земельної ділянки, передавши її до земель запасу Миколаївської с/р, з метою збільшення площі землі для сім`ї ОСОБА_1, і вказаним вище рішенням Миколаївської сільради 29.08.2008 р. № 588-V вже було передано у власність цілу земельну ділянку площею 0,187 га у власність ОСОБА_1 , який на той час був чоловіком ОСОБА_2 і з яким вони проживали однією сім`єю.

В своєму зустрічному позові, ОСОБА_1 просив суд, зобов`язати відповідачку ОСОБА_2 виплатити йому грошову компенсацію 50% вартості автомобілю марки ВАЗ 210700-20 д/н ВН3741НК у розмірі 17715 грн., набутого за час шлюбу подружжя, і який ОСОБА_2 відчужила на користь ОСОБА_5 без письмової згоди іншого з подружжя ОСОБА_1 , тим самим приховавши продаж автомобілю і витратив гроші від його продажу на свою користь, про що дізнався лише під час слухання справи в суді з листа ТСЦ № 5150 від 16.08.2018 р. (а.с. 61).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 , районний суд виходив з того, що спірний житловий будинок - є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1, набутого під час шлюбу, і підлягає поділу між ними в рівних частках, з чим погодився відповідач ОСОБА_1 . Крім того, з урахуванням приписів ст. 377 ЦК України, ст.ст. 120,125 ЗК України та Правової позиції ВСУ від 13.04.2016 р. у справі за № 6-253цс16, спірна земельна ділянка загальною площею 0,187 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), кадастровий № :02:002:0124 за адресою : АДРЕСА_1 , на якій розташований спірний житловий будинок - також підлягає поділу між колишнім подружжям з визнанням права власності на 1/2 частку за позивачкою ОСОБА_2 , з урахуванням поділу будинку і визнанням за позивачкою ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину зазначеного житлового будинку. Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність зустрічних позовних вимог ОСОБА_1

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 ч. 1 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України).

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності.

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У пунктах 23 і 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 не заперечував проти поділу житлового будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Разом з тим, ОСОБА_1 заперечував проти поділу земельної ділянки, на якій знаходиться вищевказаний будинок, посилаючись на те, що він її набув в порядку безоплатної приватизації на підставі рішення Миколаївської сільської ради №588-У від 29.08.2008 року.

Однак, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Так, п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2 судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК ( 2768-14 )

окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

У той же час, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала

права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК ( 435-15 ).

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні прав власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Загальні норми закріплюють принцип нерозривності об`єкта нерухомого майна із земельною ділянкою, на якій об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Крім того, правова позиція ВСУ від 13.04.2016 р. у справі за № 6-253цс16 передбачає, що за змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Таким чином, ОСОБА_2 , як особа, до якої перейшло право власності на Ѕ частку у будинку, має право також на 1/2 частку земельної ділянки, на який розташований житловий будинок.

Отже висновок суду першої інстанції щодо означеної позовної вимоги слід вважати таким, що ґрунтується на нормах матеріального права, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про не застосування судом першої інстанції ст. 57 СК України є необґрунтованими.

Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_1 , та доводів його апеляційної скарги в цій частині, слід зазначити наступне.

Так, вимоги ОСОБА_1 щодо поділу грошових коштів, а саме виплати ОСОБА_1 35 000 грн. в рахунок частини доходу від продажу редиски, отриманого подружжям у 2017 році є необґрунтованими і не підтвердженими належними та допустимими доказами, виходячи з наступного.

Так, згідно з положеннями СК України та правовим висновком ВСУ у справі 6-539цс16 до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб.

Місцевим судом встановлено, що редиску сім`я ОСОБА_1 вирощувала за двома адресами, де встановлені теплиці для вирощування редиски: АДРЕСА_1 будинок) та АДРЕСА_2 (спадковий будинок ОСОБА_1 ) і розмір доходу від продажу якої, неможливо точно встановити в силу їх документального непідтвердження - використовувались на потреби сім`ї ОСОБА_1, частина з яких пішла по погашення боргу сім`ї, запозичених у родичів на встановлення теплиць, придбання плівки, саджанців редиски, наймання працівників для вирощування редиски, що не було спростовано відповідачем ОСОБА_1 .

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року N 6-486цс16.

Однак, факт отримання та використання коштів від продажу редиски не в інтересах сім`ї та не на її потреби, ОСОБА_1 не було доведено ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

Тому висновок районного суду в цій частині є обґрунтованим, оскільки вказані обставини відповідно до вищевказаних судом вимог СК України виключають задоволення вимог ОСОБА_1 про їх поділ.

Вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання відповідачки ОСОБА_2 виплатити йому грошову компенсацію 50% вартості автомобілю марки ВАЗ 210700-20 д/н ВН3741НК у розмірі 17715 грн., набутого за час шлюбу подружжя, і який ОСОБА_2 відчужила на користь ОСОБА_5 без його письмової згоди, є також необґрунтованими, з огляду на таке.

Матеріалами справи встановлено та сторонами не оспорюється, що вказаний автомобіль був придбаний подружжям ОСОБА_1 під час шлюбу 17.04.2008 р., що підтверджується рахунком-фактурою № від 16.04.2008 р. та актом приймання-передачі т/з від 17.04.2008 р. і який використовувався як чоловіком ОСОБА_1 , так і дружиною ОСОБА_2 для потреб сім`ї (а.с. 24,25).

Однак, з матеріалів справи вбачається, що подружжя ОСОБА_1 припинило спільне проживання з квітня 2017 року, після переїзду ОСОБА_2 з дітьми до м. Одеси задля лікування молодшого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та навчання старшого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зміни замків ОСОБА_1 на вхідних дверях сімейного спірного будинку.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватись за письмової згоди другого з подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що продаж спірного автомобілю був здійснено 06.06.2017 р. на користь кума ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , які між собою спілкуються і товаришують, що підтвердив сам відповідач ОСОБА_1 , а тому на думку суду, враховуючи, що шлюб між сторонами був розірваний рішенням суду 29.09.2017 р., продаж вказаного автомобілю був здійснений в період офіційного шлюбу подружжя ОСОБА_1 , гроші від його продажу позивачкою ОСОБА_2 були витрачені на потреби сім`ї, а саме на купівлю необхідних речей, одягу, ліків для дітей сторін, а також для сплати позивачкою ОСОБА_2 за орендовану квартиру у м . Одесі , де вона проживає зі спільними дітьми, враховуючи відсутність будь-якої матеріальної грошової допомоги дітям з боку батька ОСОБА_1 .

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов правильного висновку про обґрунтованість позову ОСОБА_2 та недоведеність зустрічного позову ОСОБА_1 .

Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13.09.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда