Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 372/1688/17-ц

провадження № 61-27171св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М.Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України,

відповідачі: Обухівська районна державна адміністрація Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - державне підприємство «Київське лісове господарство»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2017 року у складі судді Кравченка М. В. та постанову апеляційного суду Київської області від 22 березня 2018 року у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Матвієнко Ю. О., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року прокурор Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду із позовом до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - державне підприємство «Київське лісове господарство», про визнання недійсними розпоряджень, державний актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Позов мотивовано тим, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 22 серпня 2007 року № 1043 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельної ділянки площею 1, 5782 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області та передано їм у власність вищевказані земельні ділянки. У подальшому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали державні акти на земельні ділянки площами по 0,7891 га кожна.

У 2008 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відчужили за відплатними правочинами частини своїх земельних ділянок площами 0,4008 га та 0,3883 га відповідно, на користь ОСОБА_3 , яка отримала державний акт на ці ділянки.

Посилаючись на те, що вищевказані розпорядження прийняті Обухівською районною державною адміністрацією поза межами її повноважень, державні акти на право власності на земельні ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 видані з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, прокурор просив суд: визнати недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 22 серпня 2007 року № 1043 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради», визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ № 040424 та № 040423, видані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та державні акти серії ЯЖ № 921250 і № 470451, видані ОСОБА_3 , та витребувати з володіння відповідачів на користь держави в особі Кабінету Міністрів України вказані земельні ділянки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2017 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позов прокурором пред`явлено поза межами позовної давності, оскільки на підставі частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Київської області від 22 березня 2018 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що уперше факт відчуження земельних ділянок органами державної влади мав місце у 2007 році, тому саме від цієї дати почався перебіг строку позовної давності. У 2008 році земельні ділянки відчужувалися й видавалися нові державні акти, а до суду з цим позовом заступник прокурора звернувся у 2017 році, тобто із пропуском установленого законом трирічного строку позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2018 року перший заступник прокурора Київської області подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 22 березня 2018 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що порушення вимог закону та необхідність їх захисту в судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2016 році за результатами опрацювання інформації різних державних органів.

Крім того, строк позовної давності до вимог про витребування законним власником майна з незаконного володіння не застосовується.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Обухівського районного суду Київської області.

31 липня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 22 серпня 2007 року № 1043 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства земельні ділянки загальною площею 1,5782 га в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району та передано їм у власність вищевказані земельні ділянки, та у подальшому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали державні акти на земельні ділянки площами по 0,7891 га кожна.

У 2008 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відчужили за відплатними правочинами частини своїх земельних ділянок площами 0,4008 га та 0,3883 га на користь ОСОБА_3 , яка отримала державний акт на ці ділянки.

Згідно з інформацією ВО «Укрдержліспроект», ДП «Київське лісове господарство» та Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення, кварталу 4 Козинського лісництва згідно з планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. Вказані матеріали лісовпорядкування відповідно до частини 5 Розділу VІІІ Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками є документами, що підтверджують це право на раніше надані землі.

Згідно з інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 24 жовтня 2016 року та планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування ДП «Київський лісгосп» земельні ділянки, які перебувають у власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розташовані у виділах 12, 13, 17 кварталу 4 Козинського лісництва, є земельними ділянками лісового фонду. Згідно з матеріалами лісовпорядкування 2003 року накладаються на землі лісогосподарського призначення (кварталі 4 Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство».

29 травня 2017 року прокуратура Київської області підготувала та направила на адресу Кабінету Міністрів України лист № 05/1-1579 згідно з яким на виконання частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомила Кабінет Міністрів України про те, що прокуратурою області підготовлено позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Державне підприємство «Київське лісове господарство», про визнання недійсними розпорядження, державних актів на право власності та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 22 серпня 2007 року № 1043 є незаконним, надання спірних земельних ділянок у приватну власність для сільськогоподарських потреб відбулась з порушенням порядку зміни цільового призначення земельних ділянок.

При цьому суд дійшов висновку про те, що прокурор звернувся із вказаним позовом із пропуском строку позовної давності, який почав спливати після того, як спірна земельна ділянка вибула із державної власності, тобто із моменту видачі державних актів відповідачам 11 березня 2008 року.

Наведені позивачем підстави для поновлення пропущеного строку суд визнав не неповажними.

Проте, Верховний Суд не може погодитися з такими висновками з огляду на наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Такі висновки ґрунтуються на аналізі норм статей 256, 261, 267 ЦК України та статті 45 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду з відповідним позовом).

Тобто, обчислення позовної давності у випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У такому випадку дата прокурорської перевірки не має значення для визначення початку перебігу позовної давності.

Висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц.

Суди першої та апеляційної інстанції наведені норми матеріального права не врахували, не перевірили та не встановили, з якого часу стало відомо органу, уповноваженому державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, в інтересах якого звернувся прокурор, про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (Korolev v. Russia (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; Menchinskaya v. Russia, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Volovik v. Ukraine, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежним чином. У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд зобов`язаний перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Суди не перевірили наявність причин, які перешкоджають Кабінету Міністрів України, в інтересах якого подано позов прокурором Київської області, звернутися до суду самостійно за захистом інтересів держави.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин, оскільки недоліки, допущені судами попередніх інстанцій не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 22 березня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. П. Курило