Справа № 447/732/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/811/800/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Жукровська Х.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 лютого 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Карбовніка І.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення та відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и л а:

позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення та відшкодування шкоди. В обґрунтування позову покликався на те, що з 23.12.1993 року він зареєстрований та проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 . Даний житловий будинок належить ОСОБА_4 - батьку ОСОБА_3 , його колишньої дружини. Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03.02.2015 року розірвано шлюб між ним та ОСОБА_3 . Таким чином, у житловий будинок він вселився як член сім`ї ОСОБА_3 . При його вселенні жодних угод про порядок користування житловим будинком укладено не було. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 відповідачі почали виганяти його з дому. З червня 2015 року він систематично здійснював поїзди в зону АТО. Скориставшись його відсутністю, відповідачі змінили замки на вхідних дверях, не давши йому екземпляру ключів. В АДРЕСА_2 знаходиться житловий будинок його матері. 16.01.2016 року його колишня дружина ОСОБА_3 привезла на таксі мішки із його речами, які поскладала на подвір`ї житлового будинку АДРЕСА_2 . Про даний факт його повідомили ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Не виявивши своїх речей на подвір`ї, йому різко стало погано і він вимушений був звернутись за медичною допомогою. Окрім того, він неодноразово звертався до Миколаївського відділення поліції Стрийського відділу поліції ГУНП Львівській області з питаннями щодо неправомірних дій відповідачів. Внаслідок протиправних дій відповідачів, завдано шкоди його майну. Крім матеріальних збитків він поніс й моральні. Моральна шкода полягає у щиросердних стражданнях, душевних хвилюваннях, відсутності спокою, сну, інших негативних явищах. Тривалий час він стикався з протиправними діями відповідачів, старався протидіяти таким, захистити свої права на житло. Почувши те, що ОСОБА_3 викинула його речі, він розхвилювався, його покинув спокій, з`явились інші негативні явища (загальна слабість, біль в ділянці серця, головокружіння, біль голови, тремтіння верхніх кінцівок тощо), що продовжується до теперішнього часу. Просив вселити його у житловий будинок АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_4 і ОСОБА_3 не чинити йому перешкод в користуванні вказаним житловим будинком; зобов`язати ОСОБА_3 відшкодувати шкоду, завдану його майну, передавши йому, ОСОБА_1 в натурі наступні речі: дублянка зимова - 1 шт., куртка зимова - 1 шт., куртка літня - 1 шт., штани - 4 пари, костюм лляний (штани і сорочка) - 1, шорти - 4 шт., светри - 10 шт., сорочка-вишиванка - 1 шт., футболки - 10 шт., рибацькі снасті (котушка 2 шт., зимові вудочки - 2 шт.), альбом з армійськими фотографіями (40 шт.), альбом з фотографіями його юності (50 шт.), костюм класичний - 1, штани спортивні - 2 пари; стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на його користь моральну шкоду в розмірі 20 000, 00 грн. (двадцять тисяч гривень 00 коп.) та судові витрати по справі.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 07 лютого 2018 року в позові відмовлено.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 лютого 2018 року оскаржив позивач ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Зазначає, що посилання суду першої інстанції на роз`яснення, викладені в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2, стосуються застосування ст. 107 ЖК України та звертає увагу на те, що зазначена стаття регулює відносини користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Вважає, що оскільки житловий будинок належить відповідачу, то застосування до спірних правовідносин норми ст. 107 ЖК України є невірним.

Стверджує, що з моменту реєстрації місця проживання у нього виникло право користування чужим майном (сервітут) житловим будинком відповідача ОСОБА_4 . Розірвання шлюбу з ОСОБА_3 (дочкою власника житлового будинку) відповідно до ст. 156 ЖК України не позбавило його права користування займаним приміщенням.

Посилається на те, що відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання ОСОБА_3 передати йому речі, суд вказав на те, що такі речі знаходяться в позивача. Такий висновок суду першої інстанції, на думку апелянта, є хибним, оскільки встановивши, що спірні речі залишені відповідачем ОСОБА_3 на подвір`ї будинку в с. Крупське, що також підтвердили свідки, суд не надав оцінки його поясненням про відсутність речей на зазначеному подвір`ї.

Щодо моральної шкоди, зазначає, що факт заподіяння йому моральних страждань протиправними діями відповідачів підтверджується медичними документами, яким суд першої інстанції оцінки не надав.

Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 лютого 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

28.09.2018 року відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 подали відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаються на те, що апеляційна скарга є безпідставною. Стверджують, що позивач зареєстрований у житловому будинку відповідача, однак фактично не проживає там остаточно з весни 2015 року. Зазначають, що після розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_3 він перестав бути членом сім`ї власника житлового будинку та добровільно вибув з вказаного житла на інше постійне місце проживання. Вважають, що потреба позивача у вселенні до спірного житлового будинку нічим не аргументована та не доведена. Житлові права позивача порушеними не були, оскільки в нього є житло. Вважають, що інші позовні вимоги також є безпідставними та не доведеними. Просять залишити без змін рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 лютого 2018 року, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.
15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу,справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався лише частково.
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 добровільно покинув спірний будинок і з весни 2015 року в буднику не проживає, оскільки має свій власний житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , в якому зробив ремонт і продовжує проживати станом на сьогоднішній день.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на таке.
Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є житловий будинок АДРЕСА_1 .

Власником даного житлового будинку є відповідач ОСОБА_8 .

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК Крим або органу місцевого самоврядування, посадових в службових осіб.
Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини.
Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10).
Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.
Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Отже, за змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Миколаївського районного суду Львівської області 03.02.2015 року.

Сторони не заперечують, що позивач вселився в житловий будинок АДРЕСА_1 23 грудня 1993 року, зі згоди власника ОСОБА_8 , як член сімї, оскільки був чоловіком відповідачки ОСОБА_3 , де і був зареєстрований.

З довідки Роздільської селищної ради Миколаївського району Львівської області від 11 березня 2016 року за № 445 вбачається, що ОСОБА_1 залишається зареєстрованим за даною адресою і по даний час.

Відповідно до довідки Добровольчого Українського корпусу 8-ого окремого батальйону від 09 липня 2015 року за № 189 ОСОБА_1 з 14.06.2015 року зарахований бійцем 8-го ОБАТ ДУК ПС, що знаходиться у зоні АТО, у секторі «М».

Спір, який виник у справі, стосується наявності або відсутності у ОСОБА_1 права користування житловим будинком.
Судом встановлено, що відповідачі створюють перешкоди у користуванні ОСОБА_1 житловим будинком, зокрема, обмежують йому доступ до будинку, з цього приводу у період з квітня 2015 року по січень 2016 року він систематично звертався до правоохоронних органів.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не втрачав інтересу до спірного житла, а його відсутність викликана поважними причинами, в тому числі і пов`язаними з конфліктною ситуацією, що виникла між сторонами.
Тому висновок суду першої інстанції, що порушення житлових прав позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки той добровільно покинув спірний будинок і з весни 2015 року в буднику не проживає, так як має свій власний житловий будинок по АДРЕСА_2 , не відповідає фактичним обставинам справи.
На підставі викладеного, колегія приходить до переконання, що оскільки позивач на законних підставах набув право користування спірним житлом та у встановленому законом порядку не втратив право користування ним, то позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазначала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно з ч. 1 ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
Отже, цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.
При тому Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 03 грудня 2014 року по справі №6-183цс14, аналізуючи правозастосовну практику за ст. 1166 ЦПК України, зазначила, що аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт завдання такої шкоди відповідачем та її розмір.
На підставі викдаденого колегія приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання ОСОБА_3 відшкодувати шкоду, завдану майну, передавши йому в натурі наступні речі: дублянка зимова - 1 шт., куртка зимова - 1 шт., куртка літня - 1 шт., штани - 4 пари, костюм лляний (штани і сорочка) - 1, шорти - 4 шт., светри - 10 шт., сорочка-вишиванка - 1 шт., футболки - 10 шт., рибацькі снасті (котушка 2 шт., зимові вудочки - 2 шт.), альбом з армійськими фото (40 шт.), альбом з фото моєї юності (50 шт.), костюм класичний - 1, штани спортивні - 2 пари, не підлягають до задоволення, оскільки позивачем не доведено належними доказами факту завдання йому шкоди, а саме, що вказані речі були викрадені з подвір`я житлового будинку, що в АДРЕСА_2 чи знищені.
Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до розяснень, даних в пунктах №№ 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб і відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків; відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору;розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 20 000.00 грн., оскільки позивач не довів та не надав суду доказів заподіяння йому моральної шкоди.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, а саме, рішення суду першої інстанції від 07 лютого 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житловим будинком та вселення, слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити, зобов`язавши ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні спірним житловим будинком та вселити його в цей будинок. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п. п. 1, 2 , 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 лютого 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житловим будинком та вселення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити. Зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 і вселити його в цей будинок.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 07 березня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.