ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 вересня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/8223/18

Головуючий у першій інстанції Філатова Л. Б.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1124/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Харечко Л.К.

секретар: Герасименко Ю.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 01 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання удаваним та недійсним договору дарування, стягнення коштів,

дата складання повного тексту: 01 липня 2019 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання удаваним договору дарування 3/4 частин житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 26 лютого 2016 року, визнавши вищезазначені відносини вказаних сторін укладеними за договором купівлі-продажу зазначеної частки домоволодіння з моменту укладення удаваного договору дарування за всіма правами та обов`язками сторін покупця ОСОБА_1 та продавця ОСОБА_2 ; визнання недійсним договору дарування 3/4 частин житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 26 лютого 2016 року; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 17000 доларів США, що еквівалентно 471920 грн (по курсу НБУ станом на 20 листопада 2018 року).

Позовні вимоги мотивовані тим, що 26 лютого 2016 року між сторонами було укладено договір дарування 3/4 частин житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , але житловий будинок набувався на відплатній основі. Зокрема 19 лютого 2016 року між сторонами було укладено договір авансу, відповідно до якого відповідачем, як продавцем було отримано від ОСОБА_1 аванс в розмірі 2000 доларів США, яка призначалась як частина оплати договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме 3/4 частин житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 та його посвідчення не пізніше 29 лютого 2016 року, загальна сума договору купівлі-продажу становить 17000 доларів США. Позивач зазначив, що в день підписання договору дарування 26 лютого 2016 року ОСОБА_1 було передано, а ОСОБА_2 отримано 17000 доларів США за частину житлового будинку з господарськими спорудами за вищевказаною адресою, що підтверджується розпискою. При цьому договір дарування було укладено на прохання ОСОБА_2 з метою зменшення обов`язкових платежів, що підлягали сплаті при укладенні та посвідченні договору, але насправді було укладено договір купівлі-продажу.

Також позивач зазначив, що рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 18 травня 2016 року було задоволено позов ОСОБА_3 визнано за нею право власності на 3/4 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 з прибудовою та з відповідною частиною надвірних будівель в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язано ОСОБА_1 повернути ОСОБА_3 3/4 частини житлового будинку з прибудовою та з відповідною частиною надвірних споруд; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 лютого 2016 року №28470544 та про реєстрацію права власності на 3/4 частин житлового будинку за вищевказаною адресою, реєстраційний номер НОМЕР_1 за суб`єктом ОСОБА_1 .

Оскільки у позивача рішенням суду було витребувано будинок і він на даний час позбавлений права власності на нього та на сплачені за нього 17000 доларів грошових коштів, які йому не повернуті то, відповідно, його вимоги підлягають задоволенню.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 01 липня 2019 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , визнано удаваним договір дарування 3/4 частин житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 26 лютого 2016 року, визнавши відносини вказаних сторін укладеними за договором купівлі-продажу зазначеної частки домоволодіння з моменту укладення удаваного договору дарування, зі всіма правами та обов`язками сторін - покупця ОСОБА_1 та продавця ОСОБА_2 , стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 17000 доларів США, що еквівалентно на день ухвалення рішення 445024 грн. 30 коп. (по курсу НБУ станом на 01 липня 2019 року) та судовий збір у розмірі 5218 грн. 64 коп., а всього 450242 грн. 94 коп. В задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування 3/4 частин вищезазначеного житлового будинку, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 26 лютого 2016 року відмовлено.

Суд виходив з того, що договір авансу і розписка свідчать, що між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 насправді мав місце договір купівлі-продажу, а договір дарування сторони вчинили для приховання договору купівлі-продажу, який вони насправді вчинили, тому, відповідно до ст.203, ч.1 ст.235 ЦК України, договір дарування слід визнати удаваним. При цьому вимоги позову про визнання удаваного правочину недійсним задоволенню не підлягають, оскільки нормативні положення не передбачають недійсність удаваного правочину, а отже в цій частині в задоволенні позову слід відмовити. Оскільки фактично відбулося вилучення за рішенням суду 3/4 частин домоволодіння АДРЕСА_1 по АДРЕСА_1 на підставах, що виникли до продажу частини домоволодіння, то відповідно до ч.1 ст.661 ЦК України, ОСОБА_2 має відшкодувати ОСОБА_1 завдані йому збитки в сумі 17000 доларів США (сплачена сума за придбану частину домоволодіння відповідно до договору купівлі-продажу, який фактично відбувся).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить рішення суду першої інстанції змінити в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування та задовольнити позов в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд, задовольняючи позовні вимоги про визнання удаваним договору дарування та стягнення коштів, як наслідок мав би визнати і недійсним укладений саме договір дарування, оскільки він має назву станом на сьогодні саме таку, він зареєстрований в реєстрі саме як договір дарування, його розірвання в нотаріуса може бути здійснено лише як договору дарування, незважаючи на те, що судом було встановлено його удаваність. Недійсність даного договору випливає з того, що відчужувач майна не мав право його продавати, що в подальшому було підтверджено рішеннями судів витребувано об`єкт нерухомості в останнього його власника позивача по даній справі.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов. Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам відповідає рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Судом встановлено, що 19 лютого 2016 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір авансу за умовами якого позивач передав відповідачу 2000 доларів США, які призначені як частина оплати суми договору купівлі-продажу нерухомого майна 3/4 частин житлового будинку та підсобними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 який сторони зобов`язались нотаріально посвідчити не пізніше 29 лютого 2016 року за ціною 17000 доларів США (2000 доларів США частина цієї суми) (а.с.10-11).

В подальшому, 26 лютого 2016 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 уклали договір дарування, за умовами якого ОСОБА_2 безоплатно передав у власність ОСОБА_1 належні йому на праві власності 3/4 частини житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складаються з: кімнати літ.1-3 пл.17,1 кв.м, кімнати літ.1-4 пл.18 кв.м, коридору літ. 1-1 пл.7,9 кв.м, кухні літ.1-2 пл.12,3 кв.м, ванни літ.1-7 пл.3,0 кв.м, вбиральні літ.1-8 пл.2,5 кв.м, вбудованої шафи літ.1-9 пл.0,4 кв.м, тамбуру літ.І пл. 2,5 кв.м, прибудови літ. «А1-1», погребу літ. «б1», сараю (1 поверх) літ. «Б-1», сараю ( ІІ поверх) літ. «Б1-1», ганку літ. «а» (а.с.8-9).

В той ж день ОСОБА_2 отримав гроші в сумі 17000 доларів США від ОСОБА_1 за будинок АДРЕСА_1 (а.с.12).

Рішення суду першої інстанції в частині визнання удаваним договору дарування 3/4 частин житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 з моменту його укладення та щодо стягнення з відповідача на користь позивача 17000 доларів США не оскаржується.

В той же час, ОСОБА_1 не погоджується з рішенням в частині відмови у визнанні недійсним договору дарування 3/4 частин вищезазначеного житлового будинку.

Відповідно до частин 3, 5 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відмінну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст.216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

ОСОБА_1 , посилаючись на визнання правочину удаваним та заявивши вимогу про визнання оспорюваного правочину недійсним, не довів: спрямованість волі сторін в удаваному, на думку позивача, правочину на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами (фізичними особами) інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином, а також, підстави для визнання недійсним/нікчемним удаваного, на думку позивача, правочину.

Суд першої інстанції, встановивши, що правочин, укладений між сторонами, є удаваним, та врахувавши рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 18 травня 2016 року, яким витребувано у ОСОБА_1 3/4 частин спірного домоволодіння, відновив права позивача шляхом повернення йому 17000 доларів США, які ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 за цей будинок, як визначено ст.216 ЦК України. Підстав для визнання недійсним удаваного правочину, а саме договору дарування немає, оскільки недійсним може бути визнано правочин, який насправді вчинено.

Доводи апеляційної в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин у даній справі. Такі доводи враховані судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження при перегляді рішення.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. … Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). Апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції надано повну оцінку доказів, поданих сторонами при розгляді справи.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку про відмову у позові.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 01 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 19 вересня 2019 року.

Головуючий: Судді: