Справа № 344/2239/19
Провадження № 22-ц/4808/1068/19
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Петріва Д.В.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , про визначення розміру земельних часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником - адвокатом Дутчаком Тарасом Гнатовичем, на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Шамотайла О.В. 19 червня 2019 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

08.02.2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 про визначення розміру земельних часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позову зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , в якому право власності на інші квартири належить відповідачам та ОСОБА_7 . На підставі рішення Івано-Франківської міської ради від 18.06.2009 року йому та відповідачам належить на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0,0641 га для обслуговування вказаного чотириквартирного одноповерхового житлового будинку.

Посилаючись на те, що він не має можливості розпоряджатися належною йому на праві спільної сумісної власності частиною земельної ділянки для обслуговування будинку, у зв`язку з тим, що один із співвласників земельної ділянки помер, частки співвласників у праві спільної сумісної власності не визначено, що унеможливлює укладення договору про поділ нерухомого майна, який підлягає нотаріальному посвідченню, просив суд визначити розмір земельних часток в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0641 га із кадастровим № НОМЕР_1 , що по АДРЕСА_2 в розмірі 1/4 ідеальної частки для співвласника ОСОБА_1 , 1/8 ідеальної частки для співвласника ОСОБА_2 , 1/8 ідеальної частки для співвласника ОСОБА_3 , 1/12 ідеальної частки для співвласника ОСОБА_4 , 1/12 ідеальної частки для співвласника ОСОБА_5 , 1/12 ідеальної частки для співвласника ОСОБА_8 та 1/4 ідеальної частки для співвласника ОСОБА_9 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що сторони є власниками квартир у багатоквартирному будинку і їм на праві спільної сумісної власності належить спільне майно багатоквартирного будинку, в тому числі і права на земельну ділянку, на якій розташований будинок та його прибудинкова територія, а спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки спільного майна.

При цьому суд посилався на ч.2 ст. 382 ЦК України, якою передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Також суд застосував до спірних правовідносин ч.ч.1, 2 ст.5 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» про те, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників і не може бути поділено між співвласниками. Такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Вказує, що на земельній ділянці знаходиться зблокований житловий будинок та кожна з чотирьох квартир має вихід на земельну ділянку. Вважає, що для обслуговування кожної із квартир призначено по 1/4 площі земельної ділянки, оскільки у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Позивач як власник земельної ділянки наділений правом розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, зокрема, продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавши її в оренду, заставу, спадщину.

Оскільки вчинення будь-яких правочинів щодо розпорядження спільним майном має відбуватися виключно за згодою всіх співвласників нерухомого майна, правочини щодо розпорядження таким підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, де без визначення часток у спільній сумісній власності на майно таке вчинити неможливо, а також один із співвласників помер, позивач та в тому числі інші учасники процесу не можуть належним чином розпоряджатися часткою свого майна без визначення її розміру у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку.

Також зазначає, що посилання суду на неможливість поділу спільного майна багатоквартирного будинку та відсутність права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку згідно приписів ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» є безпідставним, оскільки предметом позову був не поділ спільного майна чи виділення в натурі частки із спільного майна, а визначення розміру земельних часток співвласників земельної ділянки, без їх поділу чи виділення в натурі.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначає, що відповідачі не чинять перешкод позивачу в реалізації ним повноважень власника, останній не вказав, яке саме його право порушено відповідачами. Відповідно право, яке не порушено, не підлягає захисту судом.

Позивач, відступаючи від принципів рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, самовільно без правової підстави здійснює перерозподіл таких часток, чим порушує права та законні інтереси відповідачів. Такі дії свідчать про намір заволодіти більшою частиною земельної ділянки, ніж йому належить на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку, що підтверджується визнанням позову відповідачами, які є його дружиною та тещою. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не передбачений нормами чинного законодавства України, не відновить його право, а призведе до порушення прав інших осіб.

Вказує, що в апеляційній скарзі не наводяться конкретні підстави для скасування судового рішення, передбачені ст. 376 ЦПК України, норми матеріального та/або процесуального права, порушення яких допущено судом першої інстанції. Також до апеляційної скарги в порушення вимог ч. 2 ст. 83 та п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, які визначають, що позивач подає докази разом з поданням позовної заяви, долучено докази, які не досліджувалися судом першої інстанції при прийнятті рішення, без зазначення об`єктивних причин неможливості подання доказів до суду першої інстанції.

Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали до суду заяви, згідно яких просили розгляд справи проводити без їх участі, задовольнити апеляційну скаргу та визначити розмір їх частки земельної ділянки.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представник ОСОБА_4 та ОСОБА_5 апеляційну скаргу не визнала.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про місце і час розгляду справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 17.05.2003 року за позивачем зареєстровано право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14.05.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Угрин Л.А., зареєстрований в реєстрі за № Д321, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.05.2003 року № 571745 (а.с.18, 19).

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.04.2007 року № 14146707 за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та за ОСОБА_8 , яка є їхньою матір`ю, 05.04.2007 року зареєстровано право спільної сумісної власності в рівних долях на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , на підставі свідоцтва про право власності, виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду 13.03.2007 року згідно розпорядження міського голови від 12.02.2007 року № 63-р (а.с.20, 21).

У листопаді 1993 року Агентством по приватизації державного житлового фонду відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на житло, згідно якого їм на праві спільної сумісної власності в рівних долях належить квартира АДРЕСА_4 , згідно з рішенням МВК від 29.10.1993 року (а.с. 23).

Згідно копії свідоцтва про одруження, виданого 12.11.2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Івано-Франківського міського управління юстиції, відповідач ОСОБА_3 після одруження змінила прізвище на ОСОБА_3 (а.с. 24).

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 03.11.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С.М., зареєстрований в реєстрі за № Д-595, відповідач ОСОБА_9 придбала у ПП «Фазатрон» однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , яка належала останньому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.01.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А.А., зареєстрований в реєстрі за № Д-50 (а.с. 25, 26).

Відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого 27.07.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, відповідач ОСОБА_9 після одруження змінила прізвище на ОСОБА_9 (а.с. 27).

З протоколу позачергових Загальних зборів учасників приватного підприємства «Фазатрон» від 09.06.2010 року вбачається, що ОСОБА_9 внесла у статутний капітал ПП «Фазатрон» однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 (а.с. 28).

Згідно протоколу про проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна, належного боржнику ПП «Фазатрон», № 0913091 від 15.07.2013 року ОСОБА_7 стала переможцем прилюдних торгів з реалізації квартири АДРЕСА_5 . Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №6371357 підтверджується, що 17.07.2013 року за нею зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_5 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серія та номер 1579, видане 17.07.2013 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Юрчак О.В. (а.с. 29, 30).

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 02.09.2016 року (а.с. 22).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.08.2017 року, виданого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Соломон-Фуштей Н.С., спадкоємцями ОСОБА_8 є її сини - ОСОБА_4 на 1/2 частки та ОСОБА_5 на 1/2 частки. Спадщина, на яку у вказаних частках воно видане складається з 1/3 частини квартири АДРЕСА_3 (а.с. 83).

Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку ЯИ № 703140 від 15.04.2010 року, позивач, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , а також ОСОБА_8 є співвласниками земельної ділянки площею 0,0641 га по АДРЕСА_2 , цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на підставі рішення Івано-Франківської міської ради від 18.06.2009 року, згідно якого вказану земельну ділянку передано їм у спільну сумісну власність (а.с. 12-14).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу передбачено ч. 1 ст. 16 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Вимогами ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до наведених норм зазначений спосіб захисту права власності спрямований на попередження можливого порушення, які на момент подання позову відсутні або не настали, але при цьому у власника є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушення його права у майбутньому.

За правилом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 1 та 2 статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири, а співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку.

Стаття 382 ЦК України визначає поняття квартири, як окремого об`єкта права власності. Так, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Частина 2 вказаної статті передбачає, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року №14-рп/2011 положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Частиною 2 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Стаття 370 ЦК України передбачає, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до частин 2 та 3 ст. 42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Вимоги ст. 89 ЗК України вказують, що земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, в тому числі, співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом.

У частинах 1 та 2 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки зі спільного майна багатоквартирного будинку.

З аналізу вищезазначених положень актів законодавства можна дійти висновку про те, що у законі закріплено певні особливості реалізації права власності на квартиру у багатоквартирному будинку, як окремого об`єкта права власності, та права спільної сумісної на земельну ділянку - співвласниками жилого будинку (власниками квартир або нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку).

Земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном житлового будинку (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання всередині або за межами будинку) є майном співвласників, які визначають порядок його використання, та не має самостійного правового і функціонального призначення, відмінного від тієї функції, яку вона виконує, в тому числі забезпечуючи доступ до свого чи спільного майна усім мешканцям квартир, а у разі знищення (руйнування) багатоквартирного будинку гарантує для всіх власників квартир право на його відновлення.

Не приймаються до уваги доводи позивача про те, що він та інші учасники процесу не можуть належним чином розпоряджатися часткою свого майна без визначення її розміру у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, оскільки саме поняття спільної сумісної власності відповідно до ст. 368 ЦК України передбачає спільну власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

При цьому таке визначення частки можливе виключно при реалізації права на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності в порядку ст. 364 ЦК України, та у разі поділу майна між співвласникам, крім випадків, установлених законом.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про безпідставність посилання суду першої інстанції на неможливість поділу спільного майна багатоквартирного будинку та відсутність права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку згідно приписів ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», з наступних мотивів.

Апелянт зазначає, що приписи даного закону не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки предметом позову був не поділ спільного майна чи виділення в натурі частки із спільного майна, а визначення розміру земельних часток співвласників земельної ділянки, без їх поділу чи виділення в натурі. Однак, обґрунтовуючи заявлену позовну вимогу до відповідачів, ОСОБА_1 посилався на положення закону, які передбачають саме право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, та на поділ такого, в тому числі земельної ділянки, з виділенням частки співвласника, невід`ємною частиною якого є визначення розміру земельних часток.

Водночас, безпідставними є посилання апелянта на положення ч. 4 ст.120 ЗК України згідно яких у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди, оскільки сторони набули право власності не на жилий будинок, а кожен на квартиру як окремий об`єкт права власності. Крім того, вимоги ст. 377 ЦК України вказують, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 19 червня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 24 вересня 2019 року.