Справа № 368/2253/13-ц Головуючий 1 інстанція- Кириченко В.І.
Провадження № 22-ц/824/3936/2019 Доповідач апеляційна інстанції- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 березня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 11 грудня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», звернувсядо суду із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що 30 березня 2006 року між банком і відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № SAMDN6533, згідно якого банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4000 грн. із сплатою 48 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов'язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав повертати кредит та проценти щомісячними платежами, однак не виконував цих обов'язків, має прострочену заборгованість, яка станом на 23 жовтня 2013 року становить 26888,93 грн., з яких тіло кредиту - 3996,40 грн., проценти - 22892,53 грн. Посилаючись на ст.1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути із відповідача на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 26888,93 грн. та судові витрати.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 11 грудня 2018 року позов задоволено. Стягнуто із відповідача на користь банку борг у розмірі 26888,93 грн. та судовий збір у розмірі 268,89 грн.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог банку у повному обсязі, посилаючисьна невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що суд не врахував пропуск банком строку позовної давності та не застосував цей строк, незважаючи на подану відповідачем заяву. Суд не звернув увагу на завищений розмір процентів, оскільки 48 % від суми кредиту 4000 грн. становить 1920 грн. на рік, а відтак станом на 23 жовтня 2013 року загальний розмір процентів не перевищує

- 2 -

14400 грн. Кредитна картка відсутня, а тому неможливо встановити строк її дії, а сам кредитний договір він не підписував.

АТ КБ «ПриватБанк» відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 26888,93 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір № SAMDN6533 про відкриття карткового рахунку та обслуговування кредитної картки.

За умовами договору банк надав відповідачу кредит на споживчі потреби у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4000 грн. із сплатою 48 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов'язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Повернення тіла кредиту і процентів згідно п.1.1 кредитного договору передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів в період із 1 по 25 число місяця у розмірі 10 % від загальної суми використаних грошових коштів в рахунок кредиту. Даний платіж включає в себе тіло кредиту і проценти.

Також, судом встановлено, що з моменту отримання 30 березня 2006 року кредитних коштів у розмірі 4000 грн. позичальник жодного разу не здійснив їх погашення.

Наведені обстаивни підтверджуються наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд прийшов до висновків, що позичальник ОСОБА_2 не виконав обумовлених кредитним договором обов'язків по внесенню щомісячних платежів на

- 3 -

погашення кредиту і після закінчення строку дії кредитної картки (строку надання кредиту) має заборгованість, що у свою чергу свідчить про порушення прав позивача як кредитора і необхідність їх захисту шляхом повернення боргу за кредитним договором.

Такі висновки суду є правильними, відповідають обставинам справи і вимогам закону. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Проте, колегія суддів не може погодитися із визначеним судом розміром боргу за кредитним договором, оскільки суд допустив наступні порушення норм матеріального права.

Стягуючи борг за процентами в розмірі 22892,53грн., суд не звернув уваги, що дані суми обраховані банком за період по 23 жовтня 2013 року, хоча строк дії договору, який відповідає строку дії кредитної картки, закінчився у серпні 2012 року.

При цьому суд не врахував, що право банку нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом у серпні 2012 року строку кредитування, а нарахування процентів поза межами строку дії договору (строку кредитування) суперечить закону, зокрема ст.1048 ЦК України.

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18).

Отже, суд невірно застосував положення ст.1048 ЦК України щодо періоду нарахування процентів за користування грошовимим коштами.

Окрім того, вирішуючи спір, суд допустив порушення норм матеріального права, що регулюють позовну давність.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена спеціальна позовна давність тривалістю один рік (ч.2 ст.258 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, який передбачає повернення боргу частинами, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів має обчислюватися з моменту несплати окремого платежу.

- 4 -

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, де Велика Палата зазначила, що встановлення у договорі окремих зобов'язань, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування(п.63).

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постановах: від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

З матеріалів справи вбачається, що повернення відповідачем кредитних коштів мало здійснюватися шляхом внесення щомісячних платежів, а відтак з урахуванням письмової заяви відповідача про застосування позовної давності (а.с.134), суд мав застосувати цей строк за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення, чого не зробив.

При цьому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що загальний трирічний строк позовної давності не пропущено, оскільки строк дії договору закінчився у серпні 2012 року, а позов банком подано у листопаді 2013 року, оскільки як вище вказувалося перебіг позовної давності за щомісячними платежами визначається з моменту несплати кожного платежу, що унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру боргу за кредитним договором, який підлягає стягненню з відповідача на користь банку.

Як вище вказувалося повернення кредитних коштів згідно п.1.1 кредитного договору передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів в період із 1 по 25 число місяця у розмірі 10 % від загальної суми використаних грошових коштів, який включає в себе тіло кредиту і проценти.

Відповідно до наданого банком розрахунку, суд стягує на користь банку борг за кредитом у межах позовної давності за період із листопада 2010 року (позов подано у листопаді 2013 року) по серпень 2012 року (строк дії договору, який відповідає строку дії кредитної картки):

- борг за тілом кредиту у розмірі 1346,74 грн.;

- борг за процентами у розмірі 6018,25 грн.

- 5 -

Загальна сума боргу за кредитом, яка підлягає стягненню становить 7364,99 грн.

Відповідно до приписів ст.141 ЦПК України суд зменшує розмір судового збору пропорційно розміру задоволених вимог.

Доводи апеляційної скарги відповідача про завищений розмір процентів необгрунтовані, оскільки відповідач помилково обраховує проценти у розмірі 48 % річних від суми боргу. Даний розмір згідно кредитного договору є стандартним при належному виконанні позичальником зобов'язань. У випадку ж несплати боргу за кредитом і процентами згідно п.1.1. договору застосовуються проценти у розмірі подвійної процентної ставки, що і було зроблено банком від початку виникнення боргу, на погашення якого відповідач не сплатив жодного платежу.

Колегія суддів не приймає до уваги посиланння скаржника на те, що він не підписував кредитний договір, оскільки діє презумпції правомірності правочину, встановлена ст.204 ЦК України, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Посилаючись на вказані обставини, відповідач не надав суду доказів на підтвердження таких даних доводів, зокрема рішення суду про визнання кредитного договору недійсним, чи що він звертався до правоохоронних органів у зв'язку із фальшуванням банком документів по отриманню ним кредитних коштів, тощо.

Доводи скарги про відсутність кредитної картки і як наслідок неможливістьвстановлення строку її діїнеобгрунтовані. На підтвердження доводів про строк дії кредитної картки до серпня 2012 року банк надав відповідні докази, відповідач же у свою чергу не спростував цих доводів та не надав доказів, що строк дії кредитної картки інший.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 11 грудня 2018 року змінити, стягнувши із ОСОБА_2 (мешкає за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського 1-д, МФО 305299, ) заборгованість за кредитним договором у розмірі 7364 гривень 99 коп., яка включає тіло кредиту - 1346 гривень 74 коп. та проценти - 6018 гривень 25 коп., а також судовий збір у розмірі 150 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: