ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 вересня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 745/1047/18

Головуючий у першій інстанції - Смаль І. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/753/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Харечко Л.К.,

секретар: Герасименко Ю.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відновлення трудових прав,

дата та місце складання повного тексту рішення: 05 квітня 2019 року, смт.Сосниця,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , та, в подальшому уточнивши свої позовні вимоги, просила визнати її звільнення 27 лютого 2018 року ОСОБА_2 незаконним, визнати наказ про звільнення незаконним; стягнути з відповідача на її користь середньоденну заробітну плату (181 грн 61 коп.) за 135 робочих днів за період вимушеного прогулу за період з 15 лютого 2018 року (з наступного дня закінчення її відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років) по 31 серпня 2018 року (по день її працевлаштування в іншого роботодавця) в сумі 24517 грн 35 коп.; визнати її звільненою 31 серпня 2018 року з ініціативи роботодавця згідно ч.1 ст.40 КзПП України (ліквідація підприємництва) у зв`язку з ліквідацією ФОП ОСОБА_2 ; стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу при звільненні згідно ч.1 ст.40 Кзпп України (ліквідація підприємництва) в розмірі місячного середнього заробітку 3723 грн; стягнути з ОСОБА_2 на її користь невиплачену компенсацію за невикористану основну відпустку (за час роботи з 24 липня 2012 року по 31 серпня 2018 року) та додаткову відпустку (за 2015-2018 роки) в сумі 10096 грн; стягнути з ОСОБА_2 на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (починаючи з наступного дня з дати її звільнення по день постановлення рішення суду) в розмірі 45584 грн 11 коп.; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 18847 грн 70 коп.

Позовні вимоги мотивовано тим, що вона працювала у відповідача головним бухгалтером з 24 липня 2012 року, трудовий договір зареєстрований 30 липня 2012 року в Чернігівському районному центрі зайнятості та здійснено відповідні записи в трудовій книжці. На зазначеній посаді вона пропрацювала п`ять повних місяців, а потім пішла у відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами та у відпустку для догляду за дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею трирічного віку. В період з грудня 2014 року по квітень 2015 року оформила відпустку в зв`язку з вагітністю та пологами та відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за другою дитиною, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та перебувала у відпустці по 14 лютого 2018 року включно. Позивачка зазначає, що вона направляла на адреси ОСОБА_2 листи з заявами про надання відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_4 до шести років з відповідною довідкою та, оскільки отримала смс-повідомлення пошти, що листи вручені, вважала, що знаходиться у зазначеній відпустці, поки не отримала 10 березня 2018 року повідомлення від Сосницького відділення ПАТ «Укрпошта» про те, що поштові відправлення відповідачу не вручені за закінченням терміну зберігання, тому вважає, що відповідач навмисно не отримував її листи.

Позивачка зазначила, що з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань дізналася, що ФОП ОСОБА_2 28 лютого 2018 року знятий з обліку в Чернігівській об`єднаній державній податковій інспекції Головного Управління ДФС у Чернігівській області. Ніяких повідомлень в жодній формі від ОСОБА_2 , стосовно звільнення її, як найманого працівника чи припинення трудового договору, вона не отримувала, відповідач не повідомив її про звільнення, не ознайомив з наказом, як і не повідомив центр зайнятості про припинення трудового договору, щоб зняти його з реєстрації, тому розцінює своє звільнення, тобто розірвання трудового договору, як звільнення з ініціативи роботодавця згідно ч.1 ст.40 КЗпП України (ліквідація підприємництва). Вказує, що відповідачем було порушено п.14 Порядку №260 де зазначено, що записи про зняття з реєстрації трудового договору в центрі зайнятості, дають право ФОП внести записи до трудової книжки працівника про звільнення з його з роботи, а згідно п.15 посадова особа центру зайнятості підтверджує особистим підписом записи, внесені ФОП до трудової книжки працівника, і засвідчує їх печаткою. Лише в цьому разі договір вважається розірваним, а працівник - звільненим.

Позивачка зазначила, що відповідач повинен був, але не попередив її не пізніше ніж за два місяці до звільнення, що є порушенням ст.492 КЗпП України та не здійснив жодних дій щодо обов`язкового її працевлаштування (ст.184 КЗпП України).

З довідки «Відомості з державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків» №1917 від 24 вересня 2018 року вбачає, що дійсно відповідач звільнив її з роботи 27 лютого 2018 року, проте не здійснив повний розрахунок при звільненні, зокрема грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Починаючи з 24 липня 2012 року та до дати звільнення (27 лютого 2018 року), жодної з відпусток не отримувала, сума компенсації за невикористані відпустки, що підлягає виплаті відповідачем розрахувала в сумі 10096 грн. Вихідна допомога при звільненні має бути в розмірі місячного середнього заробітку в зв`язку з припиненням трудового договору з підстав, зазначених в п.1, ст.40 КЗпП (з ініціативи роботодавця у випадках ліквідації) тому просила стягнути саме 3723 грн.

Враховуючи дату її звільнення роботодавцем (27 лютого 2018 року), відповідач по справі повинен сплатити їй середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки вона працевлаштувалась лише 01 вересня 2018 року, а в період з 15 лютого 2018 року (дата, коли в неї мала розпочатись відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею 6-річного віку, згідно її заяви і довідки про потребу дитини у домашньому догляді) до її працевлаштування - по 31 серпня 2018 року - період вимушеного прогулу внаслідок порушення трудового законодавства відповідачем.

Зазначила, що незаконним звільненням відповідача їй була заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює в 18847 грн. 70 коп.

Рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачка в судовому засіданні не заперечувала той факт, що відповідач не отримував її заяви про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення 6 років і що 15 лютого 2018 року вона не приступила до роботи на підставі трудового договору; в судове засідання сторонами не надані докази (табелі обліку робочого часу, накази про надання відпусток, відомості про виплату компенсації за невикористані відпустки), які б давали можливість з достовірністю встановити наявність невикористаних днів відпустки, відсутність компенсації за невикористанні дні відпустки; також суд прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в зв`язку з пропуском строку звернення до суду, зазначивши, що позивачці про порушення її трудових прав, пов`язаних з невиплатою компенсації за невикористані відпустки стало відомо не пізніше 18 травня 2018 року, а до суду звернулася 22 грудня 2018 року, тобто з пропуском строку звернення, визначеного ч.1 ст.233 КЗпП України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неналежне обґрунтування, невірну оцінку доказів, просила скасувати рішення суду першої інстанції та заявлені нею позовні вимоги задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до викладу обставин справи, крім того ОСОБА_1 зазначає, що при вирішенні позовних вимог в частині поновлення її на роботі та скасування незаконного наказу про звільнення судом першої інстанції не враховано того, що трудовий договір може бути розірваний за ст.40 п.4 КЗпП України у випадку прогулу без поважних причин, проте у позивача були причини, бо приступити до виконання своїх трудових обов`язків 15 та 16 лютого 2018 року вона не могла з вини відповідача, оскільки він не допустив її до роботи за минулим місцем реєстрації ФОП по АДРЕСА_1 (де вона виконувала трудові обов`язки до відпусти по вагітності та пологам) та не надав роботу за її новим місцем реєстрації в с.Загребелля Сосницького району Чернігівської області, тобто фактично не забезпечив її умовами праці та місцем для виконання роботи. Також місце роботи не визначено і в трудовому договорі.

Особа, яка подає апеляційну скаргу, звертає увагу, що надані відповідачем одноособові акти про відсутність позивачки за місцем роботи, яке не визначене, не є належним доказом. Вказує, що відповідач не мав права звільняти її з роботи за прогул, оскільки згідно ч.3 ст.184 КЗпП України не допускається звільнення окремих категорій працівників, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням та звертає увагу, що її дитина потребує догляду до шестирічного віку, вона є одинокою матір`ю, про що відповідачу було добре відомо. ОСОБА_1 вказує, що відповідач допустив грубі порушення її трудових прав, не надав їй відпусток, незаконно звільнив з роботи, що призвело до її моральних страждань, погіршення матеріального стану, нервових переживань.

Позивачка не погоджується і з висновком суду щодо пропущення строку звернення до суду, оскільки не зрозуміло, яких саме позовних вимог стосуються такі висновки, чи щодо незаконного звільнення та скасування наказу, чи щодо інших її позовних вимог. Вказує, що у справах про звільнення місячний строк рахується з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, а у разі порушення законодавства про оплату праці - строк не обчислюється. Зазначає, що ОСОБА_2 не надав суду доказів вручення ОСОБА_1 трудової книжки з відповідним записом про звільнення або доказів ознайомлення з наказом про звільнення, а лише надав чеки поштових відправлень, без опису даних відправлень, які не є належним доказом вручення документів, враховуючи, що на той час відбувалось ще два судові процеси між даними сторонами. Позивач звертає увагу, що помилковим є висновок суду першої інстанції, що вона могла дізнатися про своє звільнення та про закриття ФОП від Управління Держпраці у Чернігівській обл. та від Чернігівської ОДПІ, бо вищевказана правова норма не передбачає відліку строку позовної давності від отримання працівником саме такої інформації. Також вважає хибними висновки суду, що її вимоги про стягнення компенсації за невикористані відпустки не підпадають під поняття «заробітна плата», оскільки спростовуються ст.2 Закону України «Про оплату праці» та стосуються порушення відповідачем законодавства про оплату праці, який строком не обмежується.

ОСОБА_1 не погоджується з висновком суду першої інстанції, що вона не надала суду доказів про її право на основну та додаткову відпустки та на грошову компенсацію за невикористання відпусток. Судом не враховано, що обов`язок вести облік робочого часу, днів відпустки, виплати заробітної плати законодавством покладено на роботодавця, тому не гуманно виглядають висновки суду про те, що саме вона, як працівник, має надати такі докази. Вказує, що за період роботи у ОСОБА_2 їй не надавались щорічні основна та додаткова відпустки, при звільненні з роботи грошова компенсація за їх невикористання не виплачувалась, іншого відповідачем не доведено.

У наданий судом строк ОСОБА_2 відзиву на апеляційну скаргу не подав. Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом встановлено, що 24 липня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю. За п.1 даного договору визначено, що цей договір є безстроковим, таким, що укладається на час виконання певної роботи - головний бухгалтер. Згідно п.2 працівник, тобто ОСОБА_1 , зобов`язаний виконувати обов`язки головного бухгалтера. Фізична особа зобов`язувати оплачувати працю працівника у розмірі мінімальної заробітної плати (на той час 1102 грн.) на місяць, а надалі розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати; забезпечити безпечні і нешкідливі умови праці для виконання прийнятих працівником обов`язків, обладнати робоче місце відповідно до вимог нормативних актів про охорону праці, надавати необхідний інвентар, робочий одяг (п.3); визначено графік роботи (п.4); вихідні (п.5); тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання - 24 календарні дні за графіком (п.6) та інші умови праці. Трудовий договір складений у трьох автентичних примірниках, один з яких перебуває у фізичної особи, другий - працівника, третій - у державній службі зайнятості, яка здійснила реєстрацію трудового договору 30 липня 2012 року за №1 (а.с.34 т.1).

Відомості про роботу також внесені в трудову книжку ОСОБА_1 (а.с.32-33 т.1).

З 29 грудня 2012 року по 03 травня 2013 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному по вагітності та пологах (а.с.125, 127 т.1). На підставі заяви ОСОБА_1 наказом від 22 березня 2013 року ФОП ОСОБА_2 надано відпустку по догляду за дитиною до виповнення дитині трьох років з 04 травня 2013 року по 01 березня 2016 року. (а.с.124, 126 т.1).

Також ОСОБА_1 перебувала на лікарняному по вагітності та пологах з 08 грудня 2014 року по 12 квітня 2015 року (а.с.128, 129, 131,132, 133 т.1) та у відпустці по догляду за дитиною до виповнення нею трьох років з 02 березня 2016 року по 14 лютого 2018 року, що підтверджується наказом ФОП ОСОБА_2 (а.с.134 т.1).

Згідно свідоцтв про народження ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьком дітей записаний відповідач ОСОБА_2 (а.с.71, 72 т.1).

Вбачається, що діти ОСОБА_1 часто хворіють (а.с.35-36 т.1) у зв`язку з чим позивачці надано Довідку №69/6 про потребу дитини (дитини-інваліда) у домашньому догляді дитини ОСОБА_4 (а.с.37 т.1). Позивачка 09 лютого 2018 року підписала заяву на ім`я ОСОБА_2 про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку з 15 лютого 2018 року до 07 серпня 2018 року на підставі даної довідки (а.с.38 т.1), яка була направлена на адреси ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 (а.с.39, 40, 41 т.1), що підтверджується описом цінного листа (а.с.42 т.1).

За даними Укрпошти дані листи вручені 15 лютого 2018 року (а.с.43-44, 47 т.1) та 13 лютого 2018 року особисто (а.с.45-46 т.1), проте в подальшому повернуті на адресу ОСОБА_1 не врученими (а.с.48, 49 т.1). З даного приводу позивач звернулась до філії ЧД ПАТ «Укрпошти» за роз`ясненнями (а.с.50 т.1) та як встановлено, запис про вручення здійснено помилково (а.с.51 т.1).

В травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Управління Держпраці у Чернігівській області з заявою про проведення перевірки ФОП ОСОБА_5 на предмет встановлення її статусу найманого працівника та правомірності дій відповідача стосовно закриття свого ФОП не розірвавши трудовий договір з позивачем (а.с.52-53 т.1), проте їй було відмовлено у проведенні перевірки, оскільки ОСОБА_2 28 лютого 2018 року знятий з обліку в Чернігівській об`єднаній ДПІ Головного управління ДФС у Чернігівській обл.(а.с.54 т.1).

Позивачкою також надано відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно ОСОБА_2 , зареєстрованого в АДРЕСА_3 , згідно яких 28 лютого 2018 року він знятий з обліку (а.с.55-61 т.1).

Згідно Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця реєстраційний номер облікової картки платника податків та інших обов`язкових платежів ОСОБА_2 НОМЕР_2 (а.с.62 т.1), а згідно реєстру платників єдиного податку ОСОБА_2 обрав спрощену систему оподаткування 01 січня 2014 року за ставкою платника податків 3 групи (а.с.63 т.1).

ОСОБА_2 є керівником ТОВ «Імперія Гранд» з 08 жовтня 2013 року, що підтверджується випискою з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.66 т.1).

Також матеріали справи містять індивідуальні відомості про застраховану особу (а.с.67-70 т.1) та відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, згідно яких ОСОБА_1 звільнена 27 лютого 2018 року (а.с.76 т.1).

Відповідно до довідки №1430 від 10 жовтня 2018 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Сосницькому управлінні соціального захисту населення і отримувала такі види допомоги: державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям з 01 листопада 2017 року по 30 квітня 2018 року, допомогу при народженні дитини з 01 листопада 2017 року по 28 лютого 2018 року (а.с.73, 74, 75 т.1).

Згідно довідки від 04 грудня 2018 року ОСОБА_1 працює в ТОВ «Євротракс» з 01 вересня 2018 року на посаді бухгалтера (а.с.77 т.1).

Відповідачем надано Акт №1 від 29 грудня 2012 року про відсутність прийому-передачі документів та звітності ОСОБА_1 , як головним бухгалтером, станом на 29 грудня 2019 року (момент виходу на лікарняний по вагітності та пологам), де зазначено, що передача справ не відбулася (а.с.135 т.1). Подібний Акт №3 складено 02 березня 2013 року, момент виходу в декретну відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років (а.с.136 т.1). Апеляційний суд дані акти не може прийняти до уваги, оскільки вони підписані одноосібно самим відповідачем, не дотримано всі вимоги щодо оформлення актів та після першого акту, 29 грудня 2012 року, у сторін народилась ще одна дитина, фактично не виходячи з першої відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_1 пішла в іншу відпустку. Крім того, відповідачем зазначено, що ОСОБА_1 не передала документи станом на 29 грудня 2019 року, що також вказує на недостовірність даних документів.

Згідно Актів про відсутність на робочому місці головний бухгалтер ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці 15, 16, 19, 20, 21, 22, 23, 26, 27 лютого 2018 року. Також зазначено, що позивачка відмовилась надати письмові пояснення щодо причин її відсутності на роботі по закінченню соціальної відпустки (а.с.137-146 т.1). Дані акти не відповідають вимогам щодо оформлення даного типу документів. Крім того, ОСОБА_1 не заперечує того факту, що вона була відсутня, проте зазначає, що це пов`язано з відсутністю самого робочого місця. Заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги позивачки, що надані відповідачем одноособові акти про її відсутність за місцем роботи, яке фактично не визначене, не є належним доказом

Відсутність ОСОБА_1 на робочому місці в ці дні відповідач підтверджує також табелем обліку використання робочого часу (а.с.154 т.1)

Наказом від 27 лютого 2018 року ОСОБА_1 звільнена з посади головного бухгалтера 27 лютого 2018 року згідно ст.40 п.4 КЗпП України, без виплати вихідної допомоги. З наказом ОСОБА_1 під підпис не ознайомлена (а.с.122 т.1).

В цей же день ФОП ОСОБА_2 видано ще один наказ, яким визнано для ОСОБА_1 , головного бухгалтера, робочі дні з 15 лютого 2018 року по 27 лютого 2018 року (з 08.00 по 17.00) днями прогулів без поважних причин та згідно п.2 ст.147 КЗпП України за грубе порушення трудової дисципліни застосовано до ОСОБА_1 , головного бухгалтера, дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України (за прогули без поважних причин) (а.с.147 т.1).

Також відповідачем надано відомості розподілу заробітної плати ОСОБА_1 від 25 січня 2013 року в сумі 4590 грн. 18 коп., допомога по вагітності та пологам (а.с.148 т.1), від 19 січня 2015 року в сумі 4930 грн 55 коп., допомога по вагітності та пологам (а.с.149 т.1), від 19 січня 2015 року в сумі 100 грн 63 коп. доплата допомоги по вагітності та пологам (а.с.150 т.1).

Згідно довідки №5 від 27 лютого 2018 року ФОП ОСОБА_2 повідомляє, що в період з 24 липня 2012 року по 15 лютого 2018 року була відсутня посада головного бухгалтера чи бухгалтера, як за штатним розписом так і по трудовому договору. Інші наймані працівники в 2018 році відсутні (а.с.151 т.1). Згідно довідки №4 ОСОБА_2 повідомляє, що в 2017 році діяльність та дохід були відсутні згідно додатку №1 (а.с.152, 153 т.1).

З листів, адресованих ОСОБА_1 , від 29 листопада 2017 року та 01 грудня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 повідомляв позивачку про необхідність виходу на роботу 15 лютого 2018 року та у випадку невиходу на роботу повідомити реквізити для проведення остаточного розрахунку (а.с.155, 156 т.1). Слушними є зауваження позивачки, зазначені в апеляційній скарзі, що дані листи не були отримані ОСОБА_1 , відсутні докази, що саме дані листи були направлені на адресу позивачки. Крім того, дані повідомлення про необхідність приступити до роботи ОСОБА_1 15 лютого 2018 року, не спростовують вимог позивачки та лише підтверджують, що ОСОБА_2 не повідомив свого працівника місце знаходження робочого місця.

За відомостями Єдиного реєстру ОСОБА_1 була зареєстрована з 08 травня 2014 року по 29 липня 2016 року як фізична особа підприємець (а.с.157-159 т.1).

Згідно довідки ФОП ОСОБА_2 від 27 лютого 2018 року №3 розмір посадового окладу ОСОБА_1 складає 1218 грн. (а.с.123 т.1).

Заочним рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 01 березня 2018 року задоволено позов ОСОБА_2 , визнано ОСОБА_6 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 . (а.с.175-176 т.1).

Постановою апеляційного суду Чернігівської області від 27 березня 2018 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 2500 грн. на кожну дитину щомісячно (а.с.179-183 т.1)

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Правильним є висновок суду першої інстанції, що після закінчення відпустки по догляду за дитиною до виповнення 3 років, позивачка повинна була приступити до роботи з 15 лютого 2018 року, однак, згідно доказів наданих позивачкою та наданих відповідачем документів вбачається, що ОСОБА_1 була позбавлена можливості приступити до роботи, оскільки відповідачем не було визначено робоче місце в порушення норм ст.29 КЗпП України. Таким чином, факт порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни відсутній, оскільки не може бути поставлено в провину працівнику відсутність на робочому місці, місцезнаходження якого не було повідомлено.

Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду у справі №489/1609/17 від 08 травня 2019 року, а згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту третього статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

За відомостями Єдиного державного реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 28 лютого 2018 року знятий з обліку, як ФОП.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (статті 49-2 КЗпП України).

Аналогічні роз`яснення викладені в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Тобто, про ліквідацію підприємства та наступне вивільнення працівника ФОП ОСОБА_2 мав попередити позивачку найменше 30 грудня 2017 року. Доказів повідомлення працівника про наступне вивільнення відповідачем надано не було.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що 15 лютого 2018 року позивачка не приступила до роботи на підставі трудового договору, оскільки судом не враховано, що позивачка приїжджала до місця своєї попередньої роботи, що також підтверджено показами свідка, проте оскільки ОСОБА_2 не визначив їй місце роботи та не допустив до роботи, не попередив завчасно про наступне вивільнення у зв`язку з ліквідацією, тому слід визнати звільнення ОСОБА_1 27 лютого 2018 року ФОП ОСОБА_2 за ст.40 п.4 КЗпП України наказом від 27 лютого 2018 року незаконним. Крім того, оскільки ФОП ОСОБА_2 знятий з обліку, слід також визнати ОСОБА_1 звільненою 28 лютого 2018 року за п.1 ч.1 ст.40 КзПП України у зв`язку з ліквідацією.

Доводи апеляційної скарги, що у позивачки не було можливості приступити до виконання своїх трудових обов`язків 15 та 16 лютого 2018 року з вини відповідача, оскільки не допустив її до роботи за минулим її місцем реєстрації по АДРЕСА_1 (де вона виконувала трудові обов`язки до відпусти по вагітності та пологам) та не надав роботу за її новим місцем реєстрації в с.Загребелля Сосницького району Чернігівської області, тобто фактично не забезпечив її умовами праці для виконання роботи, також не визначено місце роботи і в трудовому договорі, заслуговують на увагу та приймаються апеляційним судом.

Також, згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що вразі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Згідно з Конвенцією Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95 (стаття 1), Кодексом законів про працю України (стаття 94), Законом України «Про оплату праці» (стаття 1) термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, та виплачені власником або уповноваженим ним орган (роботодавцем) працівникові за виконану ним роботу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Зокрема, згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Таким чином середньоденна заробітна плата складає 3723 х 2 / 41 (середньомісячне число робочих днів у періоді грудень 2017 року - січень 2018 року) = 181 грн 61 коп. З дня незаконного звільнення, 27 лютого 2018 року, по день ліквідації ФОП ОСОБА_2 , 28 лютого 2018 року, минув 1 робочий день, тому слід стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середньоденну заробітну плату 181 грн. 61 коп. за період вимушеного прогулу 28 лютого 2018 року.

Стаття 44 КЗпП України не містить поняття вихідної допомоги, але вказує на випадки її виплати. Аналіз змісту цієї норми свідчить, що вихідна допомога є одноразовою виплатою, яка виплачується роботодавцем працівнику у встановлених законодавством випадках при припиненні трудового договору (контракту). За цією статтею у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п.1 ст.40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Тому, з ОСОБА_2 слід стягнути вихідну допомогу при звільненні в сумі 3723 грн., яка визначена ОСОБА_1 та не спростована відповідачем.

Згідно ст.2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (набрав чинності 1 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

Пунктом 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5 передбачено, що фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. За п.2.2.12. також до структури заробітної плати входить оплата за невідпрацьований час: оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством; оплата додаткових відпусток (понад тривалість, передбачену законодавством), наданих відповідно до колективного договору.

Тож, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що висновки суду, що її вимоги про стягнення компенсації за невикористані відпустки не підпадають під поняття «заробітна плата», оскільки спростовуються ст.2 Закону України «Про оплату праці» та стосуються порушення відповідачем законодавства про оплату праці, оскарження якого строком не обмежується.

Положеннями статей 4, 6 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки»).

За статтею ст.19 Закону України «Про відпустку» працівники, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи мають право на додаткову відпустку. Так, жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

До стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку зараховують час фактичної роботи та час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалось місце роботи та заробітна плата, час коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалось місце роботи і йому не виплачувалась заробітна плата у порядку, визначеному ст.25 та ст.26 Закону України «Про відпустки». Період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами зараховують до стажу, що дає право на щорічну основну відпустку. Розрахунком, наданим позивачкою, який не спростовано відповідачем та з яким частково погоджується суд підтверджується, що кількість днів невикористаної основної відпустки за розрахунковий період з 24 липня 2012 року по 23 липня 2013 року:24 : (365-10) х (158 - 1) + (126 - 5) = 0,06676 х 278 = 19 днів; кількість днів невикористаної основної відпустки за розрахунковий період з 24 липня 2014 року по 23 липня 2015 року:24 : (365 - 11) х (126 - 4) = 0,0676 х 122 = 8 днів; кількість днів невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки працівника, який має двох або більше дітей за 2015 - 2018 роки складає 40 днів. Тобто до врахування підлягають невикористані 67 днів відпустка

Розрахунок днів невикористаної відпустки в іншій частині не приймається до уваги судом, оскільки враховує період перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьох років та відповідно до п.3 ст.9 ЗУ «Про відпустки», до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, не зараховуються періоди частково оплачуваної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку .

Помилковим є висновок суду першої інстанції, що підставою у задоволенні позовних вимог щодо стягнення компенсації за невикористані відпустки є ненадання доказів (табелі обліку робочого часу, накази про надання відпусток, відомості про виплату компенсації за невикористані відпустки), адже позивачка не зобов`язана надавати дані докази та враховуючи, що відповідачем не спростовані розрахунки ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до висновку, що слід компенсувати їй за невикористану основну щорічну та додаткову відпустку в сумі 8455 грн 40 коп.

Доводи ОСОБА_1 , що обов`язок вести облік робочого часу, днів відпустки, виплати заробітної плати законодавством покладено на роботодавця, тому не гуманно виглядають висновки суду про те, що саме вона, як працівник, має надати такі докази заслуговують на увагу. За період роботи у ОСОБА_2 позивачці не надавались щорічні основна та додаткова відпустки, при звільненні з роботи грошова компенсація за їх невикористання не виплачувалась, іншого відповідачем не доведено.

Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, зазначеного вище, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Згідно трудового договору, укладеного між сторонами, посадовий оклад був встановлений у розмірі мінімальної заробітної плати, тому саме з її розміру і необхідно робити розрахунки заборгованих відповідачем грошових виплат. Мінімальна заробітна плата станом на 27 лютого 2018 року становила 3723 грн. це і є її посадовий місячний оклад. Мінімальна заробітна плата за грудень 2017 року становила 3200 грн.

При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку №100 (висновки, зазначені у постанові ВСУ від 01 березня 2017 року №6-2807цс16).

Таким чином, період затримки, який просила стягнути позивачка, з 28 лютого 2018 року по 28 лютого 2019 року складає:

Робочі дні періоду: лютий 2018 року - 1 день, березень 2018 року - 21 день, квітень 2018 року - 19 днів, травень 2018 року - 21 день, червень 2018 року 20 днів, липень 2018 року - 22 дні, серпень 2018 року - 22 дні, вересень 2018 року - 20 днів, жовтень 2018 року - 22 дні, листопад 2018 року - 22 дні, грудень 2018 року - 20 днів, січень 2019 року - 21 день, лютий 2019 року - 20 днів, а всього 251 день. Тому, середній заробіток складає: 251 х 181,61 = 45584 грн 11 коп., які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги, що суд невірно послався на пропущення строку звернення до суду з позовом, заслуговують на увагу, оскільки не зрозуміло, яких саме позовних вимог стосуються такі висновки, чи щодо незаконного звільнення та скасування наказу, чи щодо інших її позовних вимог. Дійсно у справах про звільнення місячний строк рахується з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, а у разі порушення законодавства про оплату праці - строк не обчислюється. Вбачається, що наказ про звільнення ОСОБА_1 не отримала до цього часу та у трудовій книжці відсутній запис про її звільнення. Слушними є також доводи позивачки, що доказів ознайомлення з наказом про звільнення відповідачем не надано, а лише надані чеки поштових відправлень, без опису даних відправлень, які не є належним доказом вручення документів, враховуючи, що на той час відбувалось ще два судові процеси між даними сторонами. Крім того, апеляційний суд погоджується з доводами позивачки, що помилковим є висновок суду першої інстанції, що вона могла дізнатися про своє звільнення та про закриття ФОП від Управління Держпраці у Чернігівській обл. та від Чернігівської ОДПІ, бо вищевказана правова норма не передбачає відліку строку позовної давності від отримання працівником саме такої інформації.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам по собі факт порушення права (справи Войтенко проти України, Науменко проти України).

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Відшкодування моральної шкоди є похідними вимогами від вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку та враховуючи, що апеляційним судом встановлено порушення трудових прав ОСОБА_1 , оскаржуване судове рішення в цій частині також підлягає скасуванню.

Заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що відповідач допустив грубі порушення її трудових прав, не надав їй відпусток, незаконно звільнив з роботи, що призвело до її моральних страждань, погіршення матеріального стану, нервових переживань.

З огляду на характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у життєвих відносинах позивачки, часу й зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, суд, виходячи з принципів розумності та справедливості, визнає за необхідне визначити розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції неправильно застосував норми права, невірно встановив фактичні обставини справи та дійшов помилкового висновку про відмову у позові.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позов ОСОБА_1 - частковому задоволенню.

Крім того, ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що подаючи позов ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в сумі 1409 грн 60 коп. та при поданні апеляційної скарги в сумі 3171 грн. 60 коп. а разом 4581 грн 20 коп., які підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, п.4 ч.1 ст. 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково, рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 02 квітня 2019 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відновлення трудових прав - задовольнити частково.

Визнати звільнення ОСОБА_1 27 лютого 2018 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 за ст.40 п.4 КЗпП України наказом від 27 лютого 2018 року незаконним.

Визнати ОСОБА_1 звільненою 28 лютого 2018 року за п.1 ст.40 КзПП України у зв`язку з ліквідацією фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середньоденну заробітну плату 181 грн. 61 коп. за 1 робочий день за період вимушеного прогулу 28 лютого 2018 року, вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку 3723 грн. 00 коп., компенсацію за невикористану основну щорічну та додаткову відпустку в сумі 8455 грн 40 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28 лютого 2018 року по 28 лютого 2019 року в сумі 45584 грн 11 коп. (обов`язкові платежі та податки з цих сум не утримано).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору: при поданні позовної заяви в сумі 1409 грн 60 коп. та при поданні апеляційної скарги в сумі 3171 грн. 60 коп. а разом 4581 грн 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повний текст постанови виготовлено 20 вересня 2019 року.

Головуючий: Судді: