Постанова

Іменем України

13 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 640/18755/16-ц

провадження № 61-25883св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Харківводоканал»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Карімової Л. В., Бурлака І. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду позовом до Комунального підприємства «Харківводоканал» (далі - КП «Харківводоканал») про зобов'язання вчинити дії, в якому просив зобов`язати КП «Харківводоканал» відкрити новий особовий рахунок на власника квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 з 07 червня 2016 року та не включати до рахунків заборгованість попереднього власника, виключити із суми заборгованості ОСОБА_1 за послуги КП «Харківводоканал» за адресою АДРЕСА_2 , заборгованість попереднього власника зазначеної квартири, що виникла за період часу до 06 липня 2016 року, та не включати такий борг до суми заборгованості ОСОБА_1 .

Позов обгрунтовано тим, що 22 жовтня 2012 року ПН ХМНО Харківської області Ємецем І. О., відповідно до статті 66 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого начальником Московського ВДВС ХМУЮ, посвідчено та видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, зареєстровано в реєстрі за № 2369, отримано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 липня 2013 року № 6375738, відповідно до якого наведений вище об`єкт нерухомого майна належить позивачу як власнику.

На момент набуття позивачем права власності на вказану квартиру у ній самоправно проживали: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які чинили перешкоди у здійснені ним права власності на це майно, що зазначено й у заочному рішенні Московського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2014 року у справі за № 643/17219/13-ц, він не мав фактичного доступу до квартири, не мав можливості отримувати та не отримував послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, які надавав відповідач, оскільки лише 06 липня 2015 року зазначені особи примусово виселені державним виконавцем.

17 березня 2016 року на звернення позивача до КП «Харківводоканал» про перегляд суми заборгованості та відкриття особового рахунку на його ім`я як нового власника квартири АДРЕСА_1 відмовлено в задоволенні таких вимог.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 21 березня 2017 року позов задоволено. Зобов`язано КП «Харківводоканал» відкрити новий особовий рахунок на власника квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 з 07 червня 2016 року та не включати до рахунків заборгованість минулого власника, виключити із суми заборгованості ОСОБА_1 за послуги КП «Харківводоканал» за адресою: АДРЕСА_2 , заборгованість попереднього власника зазначеної квартири, що виникла за період часу до 06 липня 2016 року, та не включати такий борг до суми заборгованості ОСОБА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що фактичним споживачем послуг з водопостачання та водовідведення були особи, які самоправно, неправомірно проживали у спірній квартирі до моменту їх примусового виселення, тому з моменту набуття позивачем права власності на квартиру, розташовану у АДРЕСА_2 , та до моменту фактичного виселення осіб, які вчиняли перешкоди щодо здійснення ним права власності на зазначену квартиру, позивач не був споживачем послуг з водопостачання, тому вимоги позивача є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року рішення Київського районного суду міста Харкова від 21 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що посилання ОСОБА_1 на те, що він фактично не міг користуватися спірною квартирою та особисто не отримував послуги з водопостачання та водовідведення у зв`язку з тим, що у квартирі проживали сторонні особи, не є підставою для звільнення його, як власника, від обов`язку утримання свого майна, оскільки права позивача порушені не КП «Харківводоканал», а іншими особами, до яких ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до суду за захистом своїх прав в порядку вимог статті 386 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на судове рішення суду апеляційної інстанції, у якій просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

09 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

У січні 2018 року до Верховного Суду надійшли заперечення КП «Харківводоканал» на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку про відмову в позові, оскільки позивач був позбавлений можливості фатичного доступу до спірного майна з моменту набуття ним права власності до моменту примусового виселення осіб, які незаконно займали квартиру, а саме до 06 липня 2015 року, тому до вказаного часу не отримував надані відповідачем послуги та не був їхнім споживачем.

Висновок суду апеляційної інстанції не відповідає положенням статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно з якими споживачем послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

Заперечення на касаційну скаргу мотивовано тим, що з моменту набуття ОСОБА_1 права власності обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг є складовою частиною зобов`язання власника квартири.

Згідно з вимогами статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин щодо надання житлово-комунальних послуг такого приміщення є саме ця особа. Участь інших осіб, які проживають у житловому приміщенні у таких випадках визначається його власником і обов`язки зі сплати комунальних послуг виникають у них лише перед останнім (стаття 156 ЖК Української РСР).

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 22 жовтня 2012 року приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Ємецем І. О. відповідно до положень статті 66 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого начальником Московського ВДВС ХМУЮ, посвідчено та видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, зареєстровано в реєстрі за № 2369 та отримано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 липня 2013 року № 6375738, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1 на праві власності.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 квітня 2015 року, виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири, що розташована у АДРЕСА_2 , знято їх з реєстрації цього місця проживання.

06 липня 2015 року вказані особи примусово виселені старшим державним виконавцем Московського ВДВС ХМУЮ Погосян В. В. в ході примусового виконання виконавчих листів № 643/17219/13-ц, виданих 07 травня 2015 року Московським районним судом м. Харкова, на підтвердження чого позивачем надано відповідний акт від 06 липня 2015 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 13 Конституції України встановлено, що власність зобов`язує. Вказаний конституційний принцип полягає, зокрема, у виконанні особою обов`язків по належному утриманню об`єкта її власності.

Згідно із положенням частини першої статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Обов`язок громадян щодо забезпечення схоронності належного їм на праві власності жилого будинку (квартири), проведення за власний рахунок їх поточного та капітального ремонту, утримання в порядку придомової території, закріплено також у частині першій статті 151 ЖК Української РСР.

Відповідно до приписів статті 162 ЖК Української РСР, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Споживачем, відповідно до положень статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Пунктом 6 частини першої статті 20 вказаного Закону закріплено право споживача на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї.

Водночас, умовою реалізації зазначеного права є здійснення відповідного документального оформлення, шляхом звернення із належною заявою як до житлово-експлуатаційної контори, так і до інших обслуговуючих організацій, що надають послуги споживачу, відповідно до умов укладених з ними договорів.

Утримання будинку та прибудинкової території проводиться з метою збереження та належного безпечного функціонування житла, а споживач має нести відповідні витрати незалежно від того, чи проживає він у квартирі.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна про реєстрацію права власності від 17 липня 2013 року ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

Отже, з 17 липня 2013 року у ОСОБА_1 як власника квартири виник обов`язок щодо оплати за надані комунальні послуги.

Ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції не встановлено звернення позивача із належною заявою до КП «Харківводоканал», що могло б свідчити про документальне оформлення права споживача на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період його тимчасової відсутності згідно з вимогами пункту 6 частини першої статті 20 вказаного Закону.

З огляду на зазначене, Верховний Суд дійшов висновку, що місце проживання позивача, який є власником спірного майна, не впливає на його обов`язок щодо своєчасного внесення плати за комунальні послуги, що узгоджується із положеннями частини другої статті 317 ЦК України, згідно з якими на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

З огляду на зазначене, ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що посилання ОСОБА_1 на те, що він фактично не міг користуватися спірною квартирою та особисто не отримував послуги з водопостачання та водовідведення у зв`язку з тим, що у квартирі проживали сторонні особи, не є підставою для звільнення його як власника від обов`язку утримання свого майна. Права позивача порушені не КП «Харківводоканал», а іншими особами, до яких ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до суду за захистом своїх прав в порядку вимог статті 386 ЦК України.

Враховуючи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини, відсутність доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості відповідачем, що б давало підстави для звільнення від їхньої оплати, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про відмову в позові.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Згідно із статтею 400 ЦПК України установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди ОСОБА_1 із ухваленим у справі судовим рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко