ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5440/18 Номер провадження 22-ц/814/1854/19Головуючий у 1-й інстанції Блажко І.О. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Абрамова П.С., Одринської Т.В.

За участю секретаря: Філоненко О.В.

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 квітня 2019 року у складі судді Блажко І.О.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднаного автогосподарства закладів та установ охорони здоров`я Полтавської області, Комунального підприємства «4-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради», третя особа: виконуючий обов?язки начальника Об`єднаного автогосподарства закладів та установ охорони здоров`я Полтавської області ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії.

в с т а н о в и в:

В липні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог до Об`єднаного автогосподарства закладів та установ охорони здоров`я Полтавської області просив поновити його на роботі, виплатити середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у відповідності до статті 235 КЗпП України; за організацію переслідування його за повідомлення про порушення Закону України «Про запобігання корупції» стягнути з посадових осіб: в.о. начальника автогосподарства ОСОБА_2 , інженера ОСОБА_3 , гол. механіка ОСОБА_4 , юрисконсульта ОСОБА_5 моральну шкоду у розмірі 7000 грн.; до Комунального підприємства «4-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» - відмінити лікарняний АДН № 761198, незаконно закритий 24 травня 2018 року з незаконним записом: стати до роботи 25.05.2018 р., відновити лікарняний з продовженням лікування до 6 місяців через МСЕК, забезпечити лікарям виплату йому середнього заробітку за два місяці, за дискримінацію його за віком і станом здоров`я по статті 2-1 КЗпП України; стягнути з травматолога ОСОБА_6 та голови ЛКК ОСОБА_7 5000 грн. моральної шкоди, нанесеної їх діями, що лишили його соціального захисту і належного лікування.

В обґрунтування позову посилався на те, що 25.01.2018 року внаслідок наїзду автомобіля він отримав перелом правого стегна. З 25.01.2018 року по 04.04.2018 року перебував на лікуванні в стаціонарі травматологічного відділення 1-ої МКЛ. З 05.04.2018 року по 15.05.2018 року на амбулаторному лікуванні у 4-ій МКЛ під наглядом травматолога ОСОБА_6 , котрий 24.05.2018 року закрив лікарняний лист. Голова 4-ї МКЛ ОСОБА_8 теж підтвердила закриття лікарняного 24.05.2018 року, мотивуючи похилим віком і наявністю наказу МОЗ, яким встановлено чотири місяці на видачу лікарняного. Після чого позивач написав заяву на відпустку з 25.05.2018 року по встановленому графіку відпусток і другу заяву на три дні відгулів за добове чергування 24.01.2018 року. У відповідь в.о. начальника ОАГ ЗУОЗ ОСОБА_2 повідомив йому по телефону про необхідність виходу на роботу, проте позивач відмовився, мотивуючи тим, що він знаходиться у гіпсу та хворіє. Пізніше в.о. начальника ОАГ ЗУОЗ ОСОБА_2 надіслав листа кур`єром про неможливість надати йому відпустку і відгули, а потім звільнив позивача за прогул заднім числом з 26.05.2018 року наказом від 15 червня 2018 року.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2019 року виконуючого обов`язки начальника Об`єднаного автогосподарства закладів та установ охорони здоров`я Полтавської Області ОСОБА_2 залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що з урахуванням даних об`єктивного контролю (рентгенівського обстеження) показань для продовження листа непрацездатності на день його закриття 24 травня 2018 року у ЛКК лікувального закладу не було, а час перебування ОСОБА_1 на лікарняному цілком відповідає рекомендованому терміну лікування з такими травмами. Під час розгляду справи знайшов підтвердження факт прогулу ОСОБА_1 , а саме відсутність без поважних причин на роботі протягом 25-31 травня 2018 року, що могло бути підставою для розірвання з ним трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а тому звільнення позивача проведено відповідно до законодавства.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Доводи скарги ґрунтуються на тому, що відмова у наданні йому відпустки є злочинною, а звільнення незаконне, оскільки відбулося під час хвороби, на час звільнення він був непрацездатний та продовжував і потребував подальшого лікування.

Також стверджує, що звільнення за прогули - це помста йому за його звернення до керівництва про порушення використання посадовими особами автогосподарства майна підприємства, що «звільнення незаконне так як воно виникло на підставі маніпуляцій лікарів та змови з ними в.о. начальника автогосподарства ОСОБА_2 ».

У своїх відзивах на апеляційну скаргу представники відповідачів - КП «4-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» та Об`єднаного автогосподарства закладів та установ охорони здоров`я Полтавської області просять залишити рішення місцевого суду без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Вважають, що суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Частина третя статті 3 ЦПК України встановлює, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої, за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

По справі встановлено, що згідно наказу № 9-к від 29 березня 2012 року позивач ОСОБА_1 з 31 березня 2012 року працював на посаді сторожа в Об`єднаному автогосподарстві закладів та установ охорони здоров`я Полтавської області.

Наказом № 76-к від 15 червня 2018 року його звільнено з роботи за порушення трудової дисципліни - прогули без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України з 26 травня 2018 року.

З наказом про звільнення з роботи ОСОБА_1 був ознайомлений 17 червня 2018 року, про що свідчить його підпис на наказі і цей факт сторонами не заперечується.

Підставою розірвання трудового договору з позивачем згідно наказу «Про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення ОСОБА_1 » № 75-к від 15 червня 2018 року, доповідних записок інженера-механіка ОСОБА_3 , актів про відсутність на роботі сторожа ОСОБА_1 № 1 від 27.05.2018 року та № 2 від 30.05.2018 року, акту службового розслідування від 08.06.2018 року став невихід його на роботу протягом 26-31 травня 2018 року.

Судом також встановлено, що 25 січня 2018 року внаслідок наїзду автомобіля ОСОБА_1 отримав перелом правого стегна, внаслідок чого перебував на лікарняному з 25 січня 2018 року по 24 травня 2018 року включно, що підтверджується листками непрацездатності серії АДН № 656531 від 07.02.2018 року, серії АДН № 642322 від 01.03.2018 року, серії АДН № 818052 від 05.04.2018 року, серії АДН № 605684 від 06.04.2018 року та серії АДН № 761198 від 08 травня 2018 року.

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії АВ № 0012324 06 липня 2018 року ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності з ураження опорно-рухового апарату безстроково та протипоказана важка фізична праця та тривала хода.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Звільнення з цих підстав є заходом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни і у справах про поновлення на роботі таких осіб судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 4 статті 40 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника (пункт 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Відсутність у працівника поважних причин у разі встановлення факту невиходу його на роботу є предметом доказування у справі та підлягає встановленню при ухваленні судового рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про поновлення його на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що доказів на підтвердження його тимчасової непрацездатності в період з 26.05.2018 року по 16.06.2018 року позивач суду не надав, тому причина відсутності його на роботі протягом 25-31 травня 2018 року не є поважною та у власника або уповноваженого ним органу були підстави для звільнення ОСОБА_1 з роботи.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками місцевого суду погодитись не може з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебував на лікуванні з приводу отриманої травми правого стегна протягом 120 днів та після вичерпання повного терміну непрацездатності відновлення його працездатності не відбулося через наявність ознак стійкої втрати працездатності з причин загального захворювання, внаслідок чого він не міг продовжувати роботу, про що в.о. начальника Об`єднаного автогосподарства закладів та установ охорони здоров`я Полтавської області ОСОБА_2 був повідомлений листом Комунального підприємства «4-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» від 01.06.2018 року № 1312 - до застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення ОСОБА_1 з роботи, що визнано представником відповідача в судовому засіданні.

Наявність стійкої втрати працездатності ОСОБА_1 знайшло підтвердження при його огляді МСЕК та встановленні третьої групи інвалідності з причин загального захворювання в липні 2018 року.

Таким чином, невихід працівника на роботу в зв`язку з неможливістю її продовження за станом здоров`я не можна вважати прогулом без поважних причин і підстав для розірвання з ОСОБА_1 трудового договору на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України у автогосподарства не було.

За вказаних обставин звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося без законних підстав, внаслідок чого він підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України та положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, виходячи з розміру середньої заробітної плати за два останніх календарних місяці роботи ОСОБА_1 , що передували звільненню (листопад-грудень 2017 року), та кількості робочих днів у період вимушеного прогулу.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «4-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради», суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що об`єктивних даних щодо продовження листка непрацездатності після зрощення перелому правого стегна, з приводу якого позивач перебував на лікуванні, у ЛКК медичного закладу не було, а тому позовні вимоги про скасування лікарняного АДН № 761198 та відновлення лікарняного з продовженням лікування до 6 місяців через МСЕК є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги позивача в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку, що при вирішенні справи в цій частині судом неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права.

Інші вимоги, заявлені позивачем до осіб, які не є відповідачами по справі, та вимоги, що не ґрунтуються на законі і фактичних обставинах справи, задоволенню не підлягають.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року, Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 квітня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Об`єднаного автогосподарства закладів та установ охорони здоров`я Полтавської області про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та постановити в цій частині нове рішення.

Поновити ОСОБА_1 на посаді сторожа Об`єднаного автогосподарства закладів та установ охорони здоров`я Полтавської області з 26 травня 2018 року.

Стягнути з Об`єднаного автогосподарства закладів та установ охорони здоров`я Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 травня 2018 року по 05 вересня 2019 року в сумі 52514,15 грн.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 квітня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати по справі покласти на відповідача.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: П.С. Абрамов

Т.В. Одринська