Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 298/355/15-ц

провадження № 61-23965 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»;

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області у складі судді Тарасевича П. П. від 11 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Готри Т. Ю., Куштана Б. П., від 08 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України

у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 14 травня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит на суму

70 тис. доларів США під 13 % річних та кінцевим терміном повернення

до 10 травня 2017 року. Цього ж дня на забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між банком та

ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого він зобов?язався солідарно із позичальником відповідати за невиконання зобов`язань за кредитним договором.

ОСОБА_1 як позичальник та ОСОБА_2 як поручитель свої зобов?язання за вищевказаними договорами належним чином не виконували, на вимоги банку не реагували, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом

на 24 листопада 2015 року становила 28 359,08 доларів США, що еквівалентно 678 167,27 грн, з яких: 25 165,10 доларів США - заборгованість за кредитом; 8 125,19 доларів США - прострочена сума боргу;

3 193,98 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, а також пеня за порушення графіку повернення кредиту та процентів у розмірі 8 586, 56 грн.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило суд стягнути на його користь з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 28 359,08 доларів США та пені у розмірі 8 586, 56 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області

від 11 грудня 2015 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 26 травня 2016 року про виправлення описки, позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Стягнуто з солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 28 359,08 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного банку України 678 167,27 грн, боргу за кредитним договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі, як позичальник так і поручитель, належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та договором поруки не виконали, унаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої судом визначено відповідно до умов кредитного договору та вимог закону.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 08 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 11 грудня 2015 року залишено без змін.

Погоджуючись із рішенням районного суду, апеляційний суд також зазначив, що позичальник та поручитель свої зобов`язання за кредитним договором та договором поруки належним чином не виконували, допустили заборгованість, розмір якої визначено відповідно до вимог закону та умов кредитного договору. При цьому апеляційний суд зазначив, що наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, за відсутності доказів його виконання, не припиняє кредитні правовідносини та не позбавляє кредитора права вимагати стягнення заборгованості з боржника і поручителя у повному обсязі, таке стягнення не є подвійним, а є лише використанням кредитором іншого способу захисту.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову банку відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Великоберезнянського районного суду Закарпатської області.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 серпня 2019 року справу за позовом

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили факту видачі кредиту, його розмір та валюту, надання кредитних коштів позичальнику, існування заборгованості та простроченої заборгованості і як наслідок виникнення у банку права звернення до суду з позовом про дострокове стягнення кредиту. Також суди не звернули уваги на те, що рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 31 серпня 2015 року, що набрало законної сили, задоволено позов банку до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернуто стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно - будівлю магазину-складу будівельних матеріалів, що належить на праві спільної сумісної власності відповідачам, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах, задовольнивши таким чином за рахунок предмета іпотеки майнові вимоги банку за кредитним договором від 14 травня 2007 року. Разом з тим, у цій справі, яка переглядається, йдеться про стягнення заборгованості за тим самим кредитним договором з відповідачів за той же період, що свідчить про притягнення до недопустимої подвійної відповідальності. Таким чином, банк отримав судові рішення у різних справах про стягнення з відповідачів подвійної суми заборгованості за одним і тим самим кредитним договором.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

14 травня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит на суму 70 тис. доларів США під 13 % річних та кінцевим терміном повернення до 10 травня 2017 року.

Цього самого дня на забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 було укладено

договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 зобов?язався солідарно із позичальником відповідати за невиконання зобов`язань за кредитним договором.

ОСОБА_1 як позичальник та ОСОБА_2 як поручитель свої зобов?язання

за вищевказаними договорами належним чином не виконували,

на вимоги банку не реагували, унаслідок чого, за розрахунком банку, утворилася заборгованість, яка станом на 24 листопада 2015 року становила 28 359,08 доларів США, що еквівалентно 678 167,27 грн, з яких: 25 165,10 доларів США - заборгованість за кредитом; 8 125,19 доларів

США - прострочена сума боргу; 3 193,98 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, а також пеня за порушення графіку повернення кредиту та процентів у розмірі 8 586, 56 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання

з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»,

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа

з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550,

551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разіпорушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Разом з тимвідповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання.

Таким чином, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Зазначені висновки щодо застосування норм права відповідають

правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного

Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження

№ 14-154 цс 18.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене апеляційний суд достовірно не з`ясував розмір заборгованості за кредитним договором та не перевірив періоду, за який вона нарахована, а також не встановив період нарахованих ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами.

При цьому апеляційний суд послався на рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 31 серпня 2015 року про звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення кредитної заборгованості, проте у порушення вимог статей 212, 315 ЦПК України

2004 року не надав йому належної правової оцінки, не дослідив його, оскільки зазначене не зафіксовано у журналі судового засідання (т. 2,

а. с. 94, 95), такого рішення суду немає у матеріалах справи. При цьому апеляційний суд не дослідив, чи на всю суму кредитної заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки, що має важливе юридичне значення для правильного вирішення спору.

Установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду (стаття 400 ЦПК України), тому ухвала апеляційного суду підлягаює скасуванню, оскільки апеляційний суд усунувся від виконання своїх обов`язків, що стало причиною передчасного та необґрунтованого його висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кредитної заборгованості у заявленому банком розмірі за наведених вище підстав.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, а тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з пунктами 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 08 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець