КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2019 року

м. Київ

справа № 755/32512/14-ц

провадження № 22-ц/824/1348/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участі секретаря судового засідання - Нечваль А.А.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Новобудова»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1

на ухвалу Дніпровськогорайонного суду м. Києва від 22 жовтня 2018 року у складі судді Галагана В.І.

у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року у зв'язку з нововиявленими обставинами у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року представник позивача ОСОБА_2подала до суду позовну заяву про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, в якій з урахування збільшення позовних вимог просила стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість у розмірі 21 428,25 грн. та визнати укладеним договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій між ОСОБА_1 та ТОВ «Новобудова».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новобудова» заборгованість за житлово-комунальні послуги у сумі 21 428 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Після ухвалення вищезазначеного рішення ОСОБА_1 неодноразово зверталася з заявами про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Зокрема, 15 червня 2017 року ОСОБА_1 подала в суд заяву про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року за нововиявленими обставинами.

Заяву обґрунтовувала тим, що 01 липня 2015 року Дніпровським районним судом м. Києва прийнято рішення по справі № 755/32512/14-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги рішення суду складено без відома ОСОБА_1 Суддя позбавив ОСОБА_1 права на розгляд справи, де вона є стороною, по цій причині обставини, що спростовують обґрунтування вимог та ті, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, на час складання рішення існували і які є нововиявленими, до 05.09.2016 року для ОСОБА_1 є невідомими. Так, 05.09.2016 року остаточно встановлено, що дії із так званим позовом про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості є правочином нікчемним, який згідно вимог ч.1 ст. 216 ЦК України юридичних наслідків не створює, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. Встановлено, по-перше, що відсутність офіційно визнаних і підтверджених державою фактів виникнення у ТОВ «Новобудова» речових прав на чужу нерухомість та їх обмежень виключає можливість судового захисту цих прав. По-друге, змішування позивачем чужих речових прав і неіснуючих зобов'язаних правовідносин та відсутність факту надання ЖКП засвідчує, що між сторонами жодних правовідносин не існує - юридичні та фактичні підстави для позову відсутні. До Дніпровського районного суду м. Києва ТОВ «Новобудова» звернулось із вимогами про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за ЖКП на користь ТОВ «Новобудова». Свої вимоги обґрунтував заявою, що в будинку, де знаходиться квартира ОСОБА_1, він є балансоутримувачем та відповідно виконавцем ЖКП. На підтвердження обґрунтування щодо прав балансоутримувача ТОВ «Новобудова» надало суду так зване Авізо № 215 від 01.11.2004 року, яким АТХК «Київміськбуд» нібито передає ТОВ «Новобудова» на баланс для зарахування в основні фонди будинок АДРЕСА_1 Таким чином, посвідчило право балансоутримувача, яке згідно вимог ч.1 ст. 395 ЦК України є речовим правом на чуже майно (нерухомість). 05.09.2016 року встановлено, що речових прав на будинок по АДРЕСА_1, який знаходиться у спільній сумісній власності співвласників будинку, ТОВ «Новобудова» не має.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 липня 2017 року заяву повернуто заявнику у зв'язку з не усуненням недоліків.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2018 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 21 липня 2017 року скасовано, справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Апеляційним судом встановлено, що підстави для винесення такої ухвали у суду першої інстанції станом на 21 липня 2017 року були відсутні, а ОСОБА_1 усунула визначені судом недоліки 02 серпня 2017 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 від 15 червня 2017 року про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року за нововиявленими обставинами.

Не погоджуючись з ухвалою, 06 листопада 2018 року відповідач по справі звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати ухвалу та ухвалити нове рішення про направлення заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами з доданими до неї матеріалами до суду першої інстанції для нового розгляду з метою вирішення справи по суті.

Уважає, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою, а висновки, викладені в ухвалі, не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що факт усунення недоліків її заяви від 15 червня 2017 року про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, визначених ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня 2017 року, перевірено та підтверджено постановою Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2018 року, якою встановлено, що заява ОСОБА_1 від 15 червня 2017 року про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року за нововиявленими обставинами є такою, що оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 426 ЦПК України, та передано справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У зв'язку із зазначеними обставинами уважає, що суд в оскаржуваній ухвалі дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження.

Позивач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Відповідач у судовому засіданні пояснень по справі не надала.

Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала та просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача ОСОБА_3, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що заявник звернулася до суду із заявою, яка містить вимоги та підстави їх розгляду аналогічні тим, що є розглянутими з постановленням ухвали суду за наслідками розгляду по суті вимог заявника, та вказана ухвала набрала законної сили. А також з наявності в матеріалах справи ухвали, що набрала законної сили, якою відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду та яка має ідентичний зміст поданій відповідачем заяві.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що у жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Мотивуючи вимоги, посилалася на те, що рішення суду складено без її відома, а суддя позбавив ОСОБА_1 права на розгляд справи, де вона є стороною.

Зазначала, що з цих підстав обставини, що спростовують обґрунтування позовних вимог ТОВ «Новобудова» та ті, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, на час складання рішення існували і є нововиявленими, оскільки до 05.09.2016 року для ОСОБА_1 були невідомими.

Указувала, що 05.09.2016 року остаточно встановлено, що дії з так званим позовом про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості є правочином нікчемним та таким, який згідно вимог ч.1 ст. 216 ЦК України юридичних наслідків не створює, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. Уважає встановленим, по-перше, що відсутність офіційно визнаних і підтверджених державою фактів виникнення у ТОВ «Новобудова» речових прав на чужу нерухомість та їх обмежень виключає можливість судового захисту цих прав; по-друге, змішування позивачем чужих речових прав і неіснуючих зобов'язаних правовідносин та відсутність факту надання ЖКП засвідчує, що між сторонами жодних правовідносин не існує - юридичні та фактичні підстави для позову відсутні. Окрім того, посилалася на те, що ТОВ «Новобудова», обґрунтовуючи свої вимоги, зазначало про заяву, згідно якої в будинку, де знаходиться квартира ОСОБА_1, він є балансоутримувачем та відповідно виконавцем ЖКП. На підтвердження обґрунтування щодо прав балансоутримувача ТОВ «Новобудова» надало суду так зване Авізо № 215 від 01.11.2004 року, яким АТХК «Київміськбуд» нібито передає ТОВ «Новобудова» на баланс для зарахування в основні фонди будинок АДРЕСА_1 Таким чином, посвідчило право балансоутримувача, яке згідно вимог ч.1 ст. 395 ЦК України та ч.1 ст. 136 ГУ України є речовим правом на чуже майно (нерухомість). Вказувала про те, що 05.09.2016 року встановлено, що речових прав на будинок по АДРЕСА_1 який знаходиться у спільній сумісній власності співвласників будинку, ТОВ «Новобудова» не має.

Уважала такі обставини нововиявленими та такими, що дають підстави для перегляду рішення в зв'язку з нововиявленими обставинами.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року та постановою Верховного Суду від 21 березня 2018 року, розглянуто заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року по суті заявлених нею вимог та в задоволенні заяви відмовлено.

Таким чином, ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року є такою, що набрала законної сили.

31 серпня 2017 року ОСОБА_1 черговий раз звернулася до суду із заявою про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року за нововиявленими обставинами, в обґрунтування якої наводила мотиви, аналогічні тим, що мітилися в її заяві про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, поданій у жовтні 2016 року.

За результатом розгляду заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами від 31 серпня 2017 року постановлено ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 02 лютого 2018 року про відмову у відкритті провадження.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що обставинами, на які ОСОБА_1 посилалася у своїх заявах, поданих у жовтні 2016, 15 червня 2017 року та 31 серпня 2017 року, як на підставу для перегляду рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року, є те, що, на думку відповідача, ТОВ «Новобудова» не уповноважено на обслуговування будинку, в якому знаходиться її квартира, а рішення ухвалено за її відсутності, що унеможливило встановлення дійсних обставин справи.

Разом з тим, судом установлено, що вищезазначені обставини були предметом розгляду як суду першої, так і апеляційної інстанції, а заява про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, подана ОСОБА_1 у жовтні 2016 року, містила аналогічні підстави, була розглянута судом першої інстанції та за результатом розгляду якої постановлено ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року про відмову в задоволенні вищевказаної заяви ОСОБА_1 по суті заявлених нею вимог, яка набрала законної сили та є чинною.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Отже, враховуючи аналогічність підстав, на які посилається ОСОБА_1 у своїх заявах про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, а також наявність у справі судового рішення, а саме, ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року, в якій вирішено питання щодо наявності вказаних ОСОБА_1 підстав для перегляду рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року за нововиявленими обставинами, що набрала законної сили та є чинною, а також наявності ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 02 лютого 2018 року, якою відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року з аналогічними заявленим вимогами, колегія суддів, з огляду на норми пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України, уважає, що місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження, не порушивши при цьому встановлених законом процесуальних норм.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування ухвали і постановлення нової, а тому, дослідивши матеріали справи та надавши їм належну правову оцінку, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 березня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай