Провадження № 22-ц/4808/1018/19
Головуючий у 1 інстанції Бабій О.М.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Бабій О.М., ухвалене 25 травня 2016 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 30 травня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за зустрічним позовом Угорницька сільська рада, про визнання майна особистою приватною власністю, скасування свідоцтва про право власності,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за час перебування в шлюбі з 6 вересня 1986 року по 13 травня 2014 року сторони за спільною згодою набули домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1 . Однак, власником цього нерухомого майна згідно свідоцтва про право особистої власності на будинок від 29 грудня 1989 року є тільки ОСОБА_2 . Посилаючись на те, що спірне майно набуто ними під час шлюбу просив визнати його спільною сумісною власністю подружжя. Також враховуючи відсутність згоди щодо його поділу провести такий в примусовому порядку, визнавши за ним право власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння та земельної ділянки, призначеної для його обслуговування.

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , в якому вказувала, що домоволодіння по АДРЕСА_1 подаровано їй 23 ІНФОРМАЦІЯ_1 року сестрою ОСОБА_3 . Оскільки у свідоцтві про право власності на спірне домоволодіння помилково зазначено, що воно видано на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 9 липня 1987 року № 198, а не на підставі договору дарування та з урахуванням зазначеного, просила суд визнати домоволодіння загальною площею 166,5 кв.м та земельну ділянку площею 0,275 га, розташовані за адресою АДРЕСА_1 ради її особистою власністю. Також визнати видачу виконкомом Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області свідоцтва про право власності від 29 грудня 1989 року на підставі рішення виконкому від 9 грудня 1987 року № 198 незаконною та скасувати його.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22 січня 2016 року позови прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 1 березня 2016 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за зустрічним позовом залучено виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради та Угорницьку сільську раду.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 25 травня 2016 року змінено процесуальний статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за зустрічним позовом виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та залучено його до участі в справі у якості співвідповідача.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано незаконною видачу 29 грудня 1989 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради народних депутатів Ганчак І.М. свідоцтва про право власності на жилий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , що належить їй на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 9 липня 1987 року № 198, та скасовано його.

Визнано житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку для його обслуговування загальною площею 0,275 га особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 набула право власності на спірне домоволодіння на підставі договору дарування житлового будинку від 23 січня 1988 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Угорницької сільської ради народних депутатів Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області Юрцунів В.Г. Оскільки на момент видачі свідоцтва про право власності на спірний будинок вже існував інший правовстановлюючий документ, то вказане свідоцтво не відповідає вимогам закону, що діяв на час його видачі та порушує права ОСОБА_4 як власника нерухомого майна. А тому є підстави для задоволення зустрічного позову про скасування свідоцтва та відмови у задоволенні первісного позову. При цьому суд вважав, що пропущений ОСОБА_2 строк позовної давності підлягає поновленню на підставі частини 5 статті 267 ЦК України, оскільки причини його пропуску суд визнає поважними.

Не погоджуючись із вказаним рішенням у червні 2016 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не подано жодних доказів, які б свідчили про поважність пропуску позовної давності, не заявлено клопотання про його поновлення, а тому суд першої інстанції безпідставно поновив цей строк.

Помилковим вважає і висновок суду щодо невідповідності свідоцтва про права власності на спірне домоволодіння вимогам закону, оскільки посадові особи виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та ОБТІ Івано-Франківської області діяли в межах своєї компетенції та здійснили реєстрацію відповідно до положень Інструкції ЦСУ СРСР №380 від 15 липня 19985 року «Про порядок проведення реєстрації житлового фонду». Разом з тим, договір дарування житлового будинку від 23 січня 1988 року не був зареєстрований в обласному бюро технічної інвентаризації, а тому є нікчемним. Окрім того, у 2014 році ОСОБА_2 вже зверталась до суду із позовом про визнання незаконним свідоцтва про право власності на домоволодіння і рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 8 грудня 2014 року їй було відмовлено у задоволенні такого.

Не враховано місцевим судом і тієї обставини, що спірне майно набуте ними в шлюбі, відтак враховуючи положення статті 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя.

Також, на думку апелянта, свідки зі сторони ОСОБА_2 давали суперечливі показання щодо моменту введення спірного будинку в експлуатацію та щодо проживання в ньому. А свідок ОСОБА_3 підтвердила той факт, що вона не зверталась до Угорницької сільської ради для реєстрації за нею права власності на домоволодіння.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що оскаржуване рішення прийнято за повного з`ясування обставин справи, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Інші учасники справи заперечення на апеляційну скаргу не подали.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Івано-Франківського міського суду від 25 травня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 29 травня 2019 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 Скасовано ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2016 року та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В засіданні апеляційного суду Ганчак І.М. доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 , представники виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та Угорницької сільської ради в судове засідання не з`явилися повторно. Про дату, час і місце розгляду справи були повідомленими належним чином, що згідно статті 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи в їх відсутності.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

При цьому колегія суддів також враховує вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, які відповідно до частини 1 статті 417 ЦПК України є обов`язковими при новому розгляді справи для суду першої чи апеляційної інстанції.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 6 вересня 1986 року по 13 травня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.5, 46, 47, 48, 49 т.1).

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 29 грудня 1989 року жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому міської ради народних депутатів від 9 липня 1987 року № 198 (а.с.7 т.1).

Звертаючись до суду з вимогою про визнання за ним права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння, ОСОБА_9 зазначав, що воно придбане у період шлюбу. Отже, як спільна сумісна власність подружжя підлягає розподілу в рівних частках.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_10 вказувала, що це нерухоме майно є її особистою приватною власністю.

Оскільки спірні правовідносини з приводу вказаного нерухомого майна виникли між сторонами до 1 січня 2004 року (дата набрання чинності Сімейного Кодексу України), то порядок набуття спільного майна та його правовий режим у даному випадку визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року (далі - КпШС України).

Відповідно до вимог статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з положеннями частини першої статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

З`ясовано, що ІНФОРМАЦІЯ_5 1988 року ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 та розташований на присадибній земельній ділянці присадибних земель дослідного господарства «Перемога». Наведена обставина підтверджується договором дарування житлового будинку (а.с.52 т.1).

З огляду на те, що спірне будинковолодіння було набуте ОСОБА_11 на підставі договору дарування, воно в розумінні ст.24 КпШС України є особистою приватною власністю та не входить до складу спільної сумісної власності подружжя, а отже не підлягає поділу.

Посилання ОСОБА_2 на те, що будинковолодіння є об`єктом спільної сумісної власності подружжя зважаючи на набуття в період шлюбу, є надуманим. Сам лише факт реєстрації за ОСОБА_11 права власності на це нерухоме майно в період шлюбу без відповідної участі апелянта працею та коштами в його набутті тощо не відповідає вимогам закону.

Аналогічно в засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 . єдиною підставою для визнання за ним права власності на половину спірного домоволодіння зазначив реєстрацію права власності за дружиною на це майно в період шлюбу.

Також не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо нікчемності договору дарування житлового будинку.

Згідно зі статтями 243 та 244 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час укладення договору) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Відповідно до статті 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Правовий аналіз наведених положень вказує на те, що необхідними умовами для укладення договору дарування були нотаріальне посвідчення договору та його реєстрація у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Зі змісту договору дарування житлового будинку вбачається, що такий зареєстровано у виконавчому комітеті Угорницької сільської ради в реєстрі за №2.

Окрім того, цивільне законодавство, яке діяло на час укладення спірного договору дарування, не передбачало нікчемності правочинів, а існували лише норми, які регулювали недійсність договорів, укладених з порушенням вимог закону.

Що стосується вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 , то колегія суддів виходить з наступного.

Матеріалами справи підтверджується, що 3 грудня 1981 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого остання купила житловий будинок, що знаходиться в с. Угорники Івано-Франківського району та складається в цілому з одного жилого цегляного будинку, жилою площею 57,96 кв.м, літньої кухні, сараю, гаражу та розташований на землі радгоспу «Перемога» (а.с.50-51 т.1 ).

Рішенням виконавчого комітету Угорницької сільської ради народних депутатів від 18 червня 1987 року № 27 «Про розгляд матеріалів для оформлення права власності на жилі будинки» вирішено погодити матеріали зібрані на жилі будинки, які належать громадянам і розташовані на території Угорницької сільської ради, а також надати Івано-Франківському міськвиконкому для прийняття рішення щодо права особистої власності з видачею свідоцтв та їх реєстрації.

У подальшому виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради народних депутатів 9 липня 1987 року прийняв рішення № 198, яким вирішив оформити право власності на 236 домоволодінь громадян с. Угорники та зобов`язав обласне бюро технічної інвентаризації разом з міським житлово-експлуатаційним об`єднанням видати свідоцтва про право власності, що підтверджується копією рішення від 18 червня 1987 року №27 та архівного витягу додатку до нього. Згідно додатку №1 до цього рішення у списку громадян, будинків по АДРЕСА_2 зазначено ОСОБА_3 (а.с.54, 55, 56 т.1).

23 січня 1988 року вказаний будинок з надвірними спорудами ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 (а.с.52 т.1).

29 грудня 1989 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради Ганчак Ірині Михайлівні видано свідоцтво про право власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 . При цьому зазначено, що свідоцтво видано на підставі рішення виконкому міської ради народних депутатів №198 від 9 липня 1987 року (а.с. 53 т.1).

Зі змісту зустрічної позовної заяви вбачається, що позивач оспорює підстави набуття нею права власності на житловий будинок в с. Угорники Івано-Франківської міської ради та просить визнати незаконною видачу виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради 29 грудня 1989 року на підставі рішення Івано-Франківської міської ради №198 від 9 липня 2017 року свідоцтва про право власності.

Згідно із частиною 1 статті 3 ЦПК, який був чинним на момент подання позову, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічна норма міститься і в частині 1 статті 4 ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. При цьому порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в статті 16 ЦК України.

Вказаною нормою встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно приписів частини третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), зазначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Оскільки згідно оспорюваного свідоцтва спірний житловий будинок ОСОБА_13 ОСОБА_14 на праві особистої власності, нею не надано будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів щодо порушення видачею цього свідоцтва її законних прав, місцевий суд дійшов помилкового висновку про задоволення зустрічного позову та скасування свідоцтва про право власності на жилий будинок від 29 грудня 1989 року.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 у лютому 2014 року зверталась в суд з позовом до Івано-Франківської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , Угорницька сільська рада про скасування свідоцтва про право власності на жилий будинок. За результатами його розгляду рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 8 грудня 2014 року рішення Івано-Франківського міського суду від 5 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

При цьому скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з того, що позивачем у порушення вимог статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України не надано доказів, що її права порушені, не визнаються або оспорюються (а.с.145-147, 148-150 т.1). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 8 грудня 2014 року залишено без змін (а.с.152 т.1 ).

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене апеляційний суд вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_2 .

Оскільки позовна давність застосовується до обґрунтованого позову суд не вирішує питання щодо наслідків спливу позовної давності по вимозі Ганчак ОСОБА_15 про скасування свідоцтва про право власності.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене, судові витрати у справі підлягають перерозподілу.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Відповідно до квитанцій №0.0.563601897.1 від 7 червня 2016 року та №0.0.569585058.1 від 17 червня 2016 року ОСОБА_2 сплачено 3 068,68 грн судового збору за подачу апеляційної скарги (а.с.209, 215 т.1). А також 3 055,30 грн судового збору за подання касаційної скарги, що підтверджується квитанцією №0.0.607233054.1 від 26 серпня 2016 року (а.с.7 т.2).

Враховуючи, що при вирішенні питання судових витрат вимогу пропорційності щодо вимог скарг встановити неможливо, то апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 половину понесених витрат зі сплати судового збору у сумі 3 061,99 грн ((3068,68 + 3 055,30)/2).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду 25 травня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за зустрічним позовом Угорницька сільська рада, про визнання майна особистою приватною власністю, скасування свідоцтва про право власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 3 061,99 грн понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 19 вересня 2019 року