Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
11 вересня 2019 року
справа № 621/1905/16-ц
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І. суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач), касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 30 жовтня 2018 року скасував і ухвалив нове судове рішення. Позов ОСОБА_2 задовольнив частково. Визнав недійсним правочин щодо передачі ОСОБА_3 нерухомого майна у статутний капітал Торгівельно-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями фірми «Харків - Москва» (далі - ТК ТОВ «Харків - Москва»). Витребував нежитлові будівлі із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Відмовив в задоволенні вимог про визнання недійсними рішення позачергових загальних зборів учасників ТК ТОВ «Харків - Москва» та відповідних змін до статуту товариства; визнання недійсними свідоцтв про право власності ТК ТОВ «Харків - Москва» на нерухоме майно; скасування державної реєстрації прав власності ТК ТОВ «Харків - Москва» на нерухоме майно; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно.
При цьому колегія суддів зробила такий висновок: «Оскільки правочин щодо передачі ОСОБА_4 спірного нерухомого майна подружжя у вигляді внеску у статутний капітал ТК ТОВ «Харків-Москва», який є угодою щодо розпорядження цінним майном, вчинено з порушенням вимог статті 65 СК України щодо наявності письмової згоди другого з подружжя на вчинення такого правочину, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недійсність цього правочину».
1. Суди при розгляді справи встановили, що:
1.1. ОСОБА_2 з 1989 по 2010 рік перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3
1.2. У 2000 році та в лютому 2003 року вони придбали у спільну сумісну власність нерухомість у місті Зміїв Харківського району Харківської області, а саме: нежитлову будівлю літ. "А-2" по АДРЕСА_1 , нежитлову будівлю літ. "А-2" по АДРЕСА_2 , нежитлові приміщення літ. «А-1» по АДРЕСА_3 , нежитлові приміщення літ. «А-1», «Б» , «В» , «Г», «Е», «Ж» по вулиці АДРЕСА_4 .
1.3. У 2016 року ОСОБА_2 дізналася про те, що наприкінці 2011 року її колишній чоловік ОСОБА_3 , якому як засновнику належить 99% статутного капіталу фірми і який перебуває на посаді директора, уклав з ТК ТОВ «Харків-Москва» угоду про передачу вказаного спільного нерухомого майна подружжя, розташованого в місті Зміїв, у статутний фонд цього підприємства. При цьому, повноважень на розпорядження вказаним майном позивач ОСОБА_3 не надавала.
1.4. У листопаді 2016 року спірне майно було відчужене ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
2.1. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
3. Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:
по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;
по-друге, наявність підстав для оспорення правочину;
по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
4. Європейський суд з прав людини вказує, що «принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником» (MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48, ЄСПЛ, від 03 липня 2014 року).
5. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
7. Натомість в постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12 зроблено висновок, що: «розпорядження ж об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Як стаття 578 ЦК України, так і спеціальна норма - частина друга статті Закону України «Про іпотеку», передбачають, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність таких обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України».
7.1. Тобто, Верховним Судом України при ухваленні постанови Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12 не було застосовано принцип добросовісності при розгляді спору про недійсність договору, укладеного одним із співвласників.
7.2. Верховний Суд України не відступав від висновку зробленого у постанові від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12.
8.1. Очевидно, що подібна невизначеність щодо врахування/неврахування добросовісності контрагента при розгляді спорів про недійсність договору, укладеного одним із співвласників не може розглядатися в контексті динамічного розвитку судової практики і забезпечити розумну передбачуваність судових рішень.
9. Окрім цього варто звернути увагу, що в абсолютно схожій ситуації Великою Палатою Верховного Суду стосовно юридичних осіб застосовано конструкцію добросовісності.
9.2. Очевидно, що не може бути різних підходів для застосування принципу добросовісності при розгляді справ про недійсність договору, залежно від того чи приймають юридичні особи в його укладенні чи ні.
10. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
10.1. Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору.
11. Очевидно, що були достатні підстави для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12 та застосування пункту 6 статті 3 ЦК України при розгляді спорів про недійсність договору, укладеного одним із співвласників, а також необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування статей 3, 215, 216, 369 ЦК України, статті 65 СК України, статті 6 Закону України «Про іпотеку» в контексті статті 16 ЦК України щодо врахування прав та інтересів добросовісного контрагента, для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень.
14.3. Ухвала Великої Палати Верховного Суду мотивована тим, що:
Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
14.3.3. Також Велика Палата Верховного Суду вказала, що Верховний Суд України, не відступав від правового висновку, викладеного у раніше прийнятій постанові від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12.
14.3.4. Відповідно він є чинним.
15. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) вказано, що «з огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, і вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
15.1. Аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) свідчить, що принцип добросовісності при розгляді спору про недійсність договору, укладеного одним із співвласників без згоди іншого (інших) співвласників, не повинен застосовуватися.
16. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Це проявляється в тому, що учасники цивільних правовідносин, як правило, самостійно ініціюють застосування норм про недійсність договору та її правових наслідків. Недійсність договору відображається (чи може відобразитися) на правах та інтересах інших учасників цивільних правовідносин, а тому повинні існувати певні правові підстави і наслідки недійсності, у тому числі для «дотичних» до неї учасників цивільних правовідносин. Саме тому для тих ситуацій, коли один із співвласників оспорює договір вчинений іншим співвласником, і це може відобразитися на правах та інтересах інших осіб, має враховуватися добросовісність як загальна засада цивільного законодавства.
17. У пункті 7 частини першої Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.
17.1. З урахуванням наведеного, Верховному Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду необхідно було постановити ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини четвертої статті 403, пункту 7 частини першої Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, у зв`язку із необхідністю відступу від висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Суддя В. І. Крат