Справа № 515/362/19
Провадження № 2/515/860/19
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 року. Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Тимошенка С.В.

за участю: секретаря Чумаченко Д.М.

представника позивача - адвоката Паюл Т.І.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача - адвоката Давиденка К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Татарбунари Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1

про визнання договору про встановлення права користування земе-

льною ділянкою для сільськогосподарських потреб нікчемним,

В С Т А Н О В И В:

04 березня 2019 року до суду звернулася ОСОБА_2 з позовною заявою, в якій просила визнати договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподар- ських потреб (договір емфітевзису), укладений 10.10.2017 р. між нею та ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 5,60 га, кадастровий номер :01:001:0592, що розташована на території Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, нікчемним, посилаючись на наступні обставини.

Їй на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 5,60 га для ведення това- рного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії І-ОД № 047267, якою з її усної згоди користувався її одноклас- ник ОСОБА_3 В серні 2018 року вона дізналася, що її однокласник трагічно загинув, а її земель- ною ділянкою почав користуватися його син - ОСОБА_1 . На її прохання більше не обробляти на- лежну їй земельну ділянку, відповідач повідомив, що між ними 10.10.2017 р. був укладений дого- вір встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб ст- роком на 100 років, та згідно п.2 якого, вона отримала 230000 грн. за весь час користування земе- льною ділянкою, тобто, до 2117 року. Крім того, відповідач повідомив, що договір зареєстрований 08.12.2017 р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під номером 24058675. Оскі- льки жодних домовленостей щодо укладання спірного договору емфітевзису від 10.10.2017 р. між нею та відповідачем не було, цієї дати вона перебувала за кордоном, де була також під час його державної реєстрації, коштів вона не отримувала, оригінал договору відсутній, тому він є нікчем- ним.

13.06.2019 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, в якому він просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на те, що пози- вач у 2014 році звернулась до батька відповідача ОСОБА_3 з проханням позичити для її сина ОСОБА_4 10000 доларів США, про що між ними була складена розписка. Після того, як пози- вач та її син не змогли повернути борг, вона передала ОСОБА_3 у користування земельну ділян- ку з подальшим оформленням речових прав. Після трагічного вбивства ОСОБА_3 позивач, пам'- ятаючи про борг свого сина, погодилась укласти договір про встановлення права користування зе- мельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) з ОСОБА_1 . Після чого останній склав договір 10.10.2017 р. та завіз його сину позивачки за адресою: АДРЕСА_1 . Після повернення позивачки з-за кордону відповідач забрав підписаний позивачкою договір та подав його державному реєстратору для проведення державної реєстрації речового права. Крім того, вказував, що посилання позивача про те, що вона не була присутня та не перебувала на території України під час реєстрації спірного договору не може бути розцінене як порушення її прав, оскільки державна реєстрація прав прово- диться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або до нотарі- уса, тобто відповідач мав право самостійно зареєструвати договір. Вказівки позивача на те, що оригіналу договору не існує, хибні, оскільки для проведення державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів. Наявність у відповідача оригіналу державного акту на право приват- ної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 свідчить про те, що позивач сама йому його надала, отже досягла істотних умов договору, відповідач не вкрав його, про втрату не було розмі- щено об`яву до друкованого видання засобів масової інформації районного рівня. В кінці грудня 2017 року відповідач їхав з м.Татарбунари до м.Одеса, задрімав у маршрутці, і у нього було викра- дено його сумку, в якій були документи, тому він не може надати оригінали спірних договорів, оскільки договори вже були зареєстровані, то в оригіналах не було необхідності, до правоохорон- них органів він з цього приводу не звертався.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні. Представник позивача подала письмові пояснення проти відзиву на позовну заяву, де зазначила, що з викладеними у відзиві доводами вона не погоджується, вказу- вала, що їй невідомо про факт надання у борг коштів в розмірі 10000 доларів США її сину ОСОБА_4 , навіть якщо вони були, то не впливають на суть спору та не спростовують викладене у по- зові. Вона не укладала та не підписувала спірного договору емфітевзису з відповідачем 10.10.2017 р. в с.Дивізія Татарбунарського району та не отримувала кошти у розмірі 230000 грн. В цей день вона не перебувала на території України, знаходилась у м.Москва РФ. Посилання відповідача на державну реєстрацію спірного договору у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як на факт безспірної законності спірного договору, є хибним. Однією з підстав для проведення державної реєстрації прав, в тому числі емфітевзису, є договір, укладений в установленому зако- ном порядку, предметом якого є нерухоме майно, речові права. Державна реєстрація речового пра- ва емфітевзису є похідним правом від договору емфітевзису. Відповідач посилається на те, що вона уклала з ним договір, але оригінал договору він не може надати. Оскільки оригінал договору відсутній, його не можливо брати до уваги як доказ.

Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали у повному обсязі, підтримали до- води, викладені у відзиві на позовну заяву, просили у задоволені позову відмовити.

Заслухавши пояснення та доводи представників сторін, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних ви- мог з огляду на таке.

З копії паспорту серії НОМЕР_2 , виданого Білгород-Дністровським МВ УМВС України 27. 05.1997 р. (а.с.8), видно, що позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Михайлівка Чимишлійського ра- йону Молдови, її місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД № 047267 та додатку до нього (а.с.10-11), власником земельної ділянки площею 5,60 га, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, є ОСОБА_2 .

Як вбачається з копії договору про встановлення права користування земельною ділянкою сі- льськогосподарських потреб (емфітевзису) та акту приймання-передачі земельної ділянки від 10. 10.2017 р. (а.с.12-15), ОСОБА_2 передала у користування ОСОБА_1 належну їй земельну ділянку площею 5,60 га, що розташована на території Дивізійської сільської ради Татарбунарсько- го району Одеської області, із платою за користування за весь термін та за всю земельну ділянку в сумі 230000 грн. строком на 100 років з 10.10.2017 р.

Як слідує з копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 24. 02.2019 р. (а.с.16-18), 08.12.2017 р. зареєстрований договір про право користування земельною ді- лянкою площею 5,6043 га для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису), укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 10.10.2017 р.

Відповідно до інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної при- кордонної служби України (копія на а.с.21), ОСОБА_2 перетинала державний кордон України: виїзд 10.09.2017 р. Одеса-Москва, в`їзд 22.10.2017 р. Москва-Одеса. Виїзд 02.11.2017 р. Одеса- Тбілісі, виїзд 15.02.2018 р. Москва-Одеса.

З копії рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 38859485 від 20.12.2017 р. (копія на а.с.91) вбачається, що державним реєстратором прав на нерухоме майно Центру надання адміністративних послуг при Татарбунарській районній державній адміністрації Одеської області Чебаном Г.А. прийнято рішення про проведення державної реєстрації іншого речового права кори- стування земельною ділянкою за суб`єктом ОСОБА_1 Для проведення даної реєстрації відпові- дачем надано оригінал договору про встановлення права користування земельною ділянкою сіль- ськогосподарських потреб (емфітевзису) від 10.10.2017 р. (а.с.74).

В силу ст.102-1 ЗК України, право користування чужою земельною ділянкою для сільсько- господарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудо- ви (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Циві- льного кодексу України.

Згідно ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припи- нення цивільних прав та обов`язків.

Як передбачено ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у пись- мовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі елек- тронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчи- нений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій фор- мі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.2 ст.218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення право- чину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами ау- діо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що визначено в ч.1 ст.626 ЦК України.

За змістом ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як визначено ст.ст.11-13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змага- льності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та дове- дення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значе- ння для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наяв- ність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими за- собами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показан- нями свідків.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета дока- зування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Ко- дексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунту- ватися на припущеннях; суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному зді- йсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

В силу ч.1 ст.83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі без- посередньо до суду.

Позивачем суду надано докази про те, що вона не укладала з відповідачем оскаржуваний до- говір емфітевзису, що задовго до дати, що вказана у зазначеному договорі як дата його укладення - 10.10.2017 р., вона виїхала за межі України до Російської Федерації, а саме, 10.09.2017 р., і пове- рнулась до України 22.10.2017 р.

Отже, суд вважає достовірно встановленим факт відсутності позивача на території України на момент створення зазначеного договору емфітевзису, який був нібито укладений між сторона- ми у справі 10 жовтня 2017 року.

Стороною відповідача суду не надано належних доказів про укладення з позивачем згадано- го договору емфітевзису від 10.10.2017 р., про отримання нею грошових коштів у сумі 230000 грн. До відзиву на позовну заяву долучено копію розписки про те, що якісь особи, що не є учасниками справи, уклали між собою договір розики на 10000 дол.США. Проте, цей доказ, на думку суду, не має відношення до предмету спору і тому суд не може прийняти його до уваги.

Суд вважає непереконливими ствердження сторони відповідача про те, що оригінал договору емфітевзису від 10.10.2017 р. разом з іншими документами було викрадено у відповідача під час його поїздки до м.Одеси. Він не вживав заходів до знайдення втрачених документів, з заявою про злочин до правоохоронних органів не звертався.

У суду є підстави вважати, що оскаржуваний договір емфітевзису від 10.10.2017 р. взагалі між сторонами не укладався і в такому вигляді його у природі просто не існує.

А ненадання суду стороною відповідача оригіналу договору, на підставі якого було прийнято рішення про проведення державної реєстрації речового права користування земельною ділянкою за суб`єктом ОСОБА_1 , може свідчити про небажання відповідача виявлення у зазначеному до- кументі (шляхом експертного дослідження) його підроблення, що може тягти за собою відповіда- льність за його вчинення.

Як передбачено ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета до- казування.

Сороною позивача суду надані необхідні та достатні об`єктивні докази, на підставі яких мо- жливо задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.102-1 ЗК України, ст.ст.202, 203, 207, 208, 218, 626, 638-640 ЦК України, ст.ст.76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб нікчемним задовольнити.

Визнати договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогос- подарських потреб (договір емфітевзису), укладений 10 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 5,60 га, кадаст- ровий номер :01:001:0592, що розташована на території Дивізійської сільської ради Та- тарбунарського району Одеської області, нікчемним.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Тимошенко