Постанова

Іменем України

12 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 753/1905/17

провадження № 61-8432св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Фідобанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Панченка М. М., Волошиної В. М., Слюсар Т. А., від 03 квітня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк») про захист прав споживачів.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 як позичальник та ОСОБА_2 як поручитель мають заборгованість перед ПАТ «Фідобанк» за кредитним договором від 15 серпня 2008 року у розмірі 5 225 348, 75 грн, а банк в свою чергу має зобов'язання перед ОСОБА_1 з повернення депозитних вкладів за договорами від 27 листопада 2015 року на суму 110 000 дол. США, від 10 серпня 2015 року на суму 110 000 дол. США та від 28 лютого 2014 року на суму 15 000 дол. США, що на дату укладання договорів за курсом Національного банку України (далі - НБУ) становить 5 935 442 грн.

Враховуючи викладене, позивачі, керуючись статтею 601 ЦК України, просили суд припинити кредитні зобов'язання ОСОБА_1 перед ПАТ «Фідобанк» шляхом зарахування зустрічних однорідних грошових вимог, а також визнати припиненими забезпечувальні договори іпотеки та поруки, укладені між сторонами.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва у складі судді Вовка Є. І. від 20 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.

Визнано припиненими зобов'язання ОСОБА_1 за кредитним договором від 15 серпня 2008 року з усіма додатковими угодами та додатками до нього шляхом зарахування однорідних зустрічних вимог, що виникли у ОСОБА_1 до ПАТ «Фідобанк» з договору банківського депозиту № 330322-840/2015 від 27 листопада 2015 року, № 269420-840/2014 від 10 серпня 2015 року та № 163686-840/2014 від 28 лютого 2014 року, визнавши припиненими зобов'язання ПАТ «Фідобанк» за всіма вище зазначеними договорами банківського депозиту.

Визнано припиненими зобов'язання ОСОБА_2 по договору поруки від 21 жовтня 2015 року.

Вирішене питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звернувшись 19 травня 2016 року та 22 серпня 2016 до банку із письмовими заявами про дострокове повернення кредиту за рахунок її коштів, які знаходились на депозитних рахунках у банку, ОСОБА_1 дотрималась встановленої законом процедури зарахування зустрічних однорідних вимог, а відповідач, заперечуючи вказане, не надав доказів, що таке зарахування призведе до порушення порядку погашення вимог кредиторів.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року задоволено апеляційну скаргу ПАТ «Фідобанк», скасовано рішення Дарницького районного суду міста Києва у складі судді Вовка Є. І. від 20 лютого 2017 року та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що з липня 2016 року ПАТ «Фідобанк» перебуває у процесі ліквідації, тому суд першої інстанції, вирішуючи спір, не врахував положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким заборонено зарахування зустрічних вимог з дня початку ліквідації банку, що може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого Законом України «Про банки та банківську діяльність».

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд в порушення вимог процесуального закону розглянув справу без участі сторін та не врахував поданого ними клопотання про відкладення розгляду справи. Позивач звернувся до банку про зарахування зустрічних однорідних вимог до початку процедури ліквідації банку. Чинним законодавством не встановлено обмежень та особливого порядку зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав. Відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що зарахування зустрічних вимог призведе до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого законом.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 06 травня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

15 серпня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір на суму 528 000 дол. США під 12,5 % річних на термін до 14 серпня 2018 року.

На забезпечення виконання забов'язань за цим договором між банком та позивачами були 15 серпня 2008 року та 21 жовтня 2015 року були укладені договори іпотеки та поруки.

Згідно із договором передачі (відступлення) прав вимоги на вкладних (депозитних) рахунках від 19 травня 2016 року ОСОБА_1 набула прав кредитора у зобов'язаннях за депозитними договорами, укладеними між ОСОБА_3 та ПАТ «Фідобанк»на загальну суму 235 000 дол. США.

Відповідно до рішення НБУ від 20 травня 2016 року № 8 «Про віднесення ПАТ «Фідобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 травня 2016 року № 783 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Фідобанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Згідно із рішенням Правління НБУ від 18 липня 2016 року № 142-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Фідобанк» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 19 липня 2016 року № 1265 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Фідобанк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

19 травня та 22 серпня 2016 ОСОБА_1 зверталась до ПАТ «Фідобанк» із письмовими заявами про дострокове повернення кредиту за рахунок її коштів, які знаходились на депозитних рахунках у банку.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Cтаттею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон) передбачено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені) інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів); зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим законом.

Згідно із пунктом 8 частини другої статті 46 Закону з дня початку процедури ліквідації банку забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Із аналізу зазначених норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» слідує, що у період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог має здійснюватися в порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених цим Законом, у зв'язку з чим припинення зобов'язань за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які фактично є задоволенням (погашенням) вимог кредитора в порушення порядку статті 52 цього Закону, що не допускається.

Законом встановлений певний порядок погашення вимог до банку, який ліквідується, а тому зарахування зустрічних вимог у процедурі ліквідації банку може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого Законом України «Про банки та банківську діяльність».

Отже, у будь-якому разі в період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог третьої особи має здійснюватися в порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених статтею 52 Закону, у зв`язку з чим припинення зобов`язань за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які фактично є погашенням вимог кредитора в порушення порядку статті 52 Закону, не допускається.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2047цс16.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку, що з липня 2016 року ПАТ «Фідобанк» перебуває у процесі ліквідації, тому з урахуванням положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги позивачів щодо зарахування однорідних зустрічних вимог з дня початку ліквідації банку є безпідставними, оскільки вказане може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого Законом України «Про банки та банківську діяльність».

Безпідставними є доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом норм процесуального права у зв'язку із розглядом судом справи без участі сторін та без врахування поданого ними клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, встановивши те, що позивачі та їх представник, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, не з'явились у судове засідання у зв'язку у зайнятістю вказаного представника у іншій справі, а також за відсутності доказів поважності особистої неявки позивачів у це засідання, законних підстав для відкладення розгляду справи не мав.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що постанова апеляційного суду прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара