Суддя Ізмайлов І. К.
Справа № 644/7155/18
Провадження № 2/644/678/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2019 року Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Ізмайлова І.К.

секретарів Яковлевої М.М., Задорожного П.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 644/7155/18 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок терористичного акту, -

за участю представників:

позивача адвоката Приходько О.І.

відповідачів ОСОБА_3

ОСОБА_4

в с т а н о в и в :

В вересні 2018 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_5 внаслідок терористичного акту

В обґрунтування позову зазначили, що 22 січня 2015 року близько 15 години 00 хвилин в ході артобстрілу смт. Миронівський м. Дебальцеве Донецької області поранено ОСОБА_5 , чоловіка позивачки ОСОБА_1 та батька позивачки ОСОБА_2

Після отримання поранення ОСОБА_5 доставлено до Артемівської ЦРЛ Донецької області, а потім до ХМКЛ ШНДМ ім. О ОСОБА_6 . Мещанінова у м. Харкові. Транспортування відбувалося з використанням транспортного засобу спеціального призначення бригадою невідкладної медичної допомоги.

09 лютого 2015 року ОСОБА_5 внаслідок отриманої сукупна мінно-вибухової травми помер.

23 січня 2015 року СВ УСБУ в Донецькій області до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001173 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 258 КК України (терористичний акт, який призвів до загибелі людини) внесено відомості про зазначений злочин. У подальшому кримінальне провадження об`єднано з кримінальним провадженням № 0001007.

На підставі викладеного, виходячи з вимог Європейської конвенції з прав людини, Женевських конвенцій 1949 року, ст. 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», Конституції України та ЦК України, оскільки позивачки мають право на відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок загибелі чоловіка та батька і відсутність відповідного закону не може бути перешкодою у захисті їхніх прав. Вважаючи, що відповідач зобов`язаний виплатити спричинену моральну шкоду, яка полягала у незворотних моральних стражданнях та хвилюваннях, спричинених загибеллю чоловіка позивачки ОСОБА_1 та батька позивачки ОСОБА_2 внаслідок терористичного акту, а також незабезпеченням відповідачем права на життя, гарантованого ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 27 Конституції України. З урахуванням характеру, обсягу та глибини заподіяних позивачкам моральних страждань та їх негативних наслідків, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, позивачі оцінюючи розмір спричиненої моральної шкоди в 1000000,00 грн., кожній з огляду на те, що смерть чоловіка у її присутності, яка призвела до кардинальної зміни життя та травмування її особистості, а також загиблий була її батьком, з якою він підтримував близькі родинні. Втрата близької людини є довічною та непоправною, призвела до суттєвої негативної зміни життя, відобразилось на погіршенні здоров`я позивачок у вигляді психосоматичних розладів.

04 жовтня 2019 року ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова прийнято позовну заяву та розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження.

Позивачка ОСОБА_1 при судовому розгляді позов підтримала, та зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 2015 року ОСОБА_5 з смт Троїцького Луганської області, через сильні обстріли забрав свою матір, батько залишився вдома. Встиг вивезти матір. По дорозі при початку обстрілів ОСОБА_5 та його матір переховувалися в підвалі одного з будинків смт. Миронівський м. Дебальцеве Донецької області. При закінченні обстрілів ОСОБА_5 вийшов з підвалу зателефонувати їй і в момент розмови зв`язок обірвався. З`ясувалось, що коли він покинув підвал будинку то обстріл відновився і він був тяжко поранений в результаті вибуху. Пораненого ОСОБА_5 з великими зусиллями вдалося доправити до м. Харкова, для цього вона замовляла спеціального обладнаний автомобіль. Поранення були занадто тяжкими, лікування результатів не дало і 09.02.2015 року її чоловік, у її присутності помер у лікарні. Державну допомогу вона не отримувала, похованням займалася сама. В результаті поранення та смерті чоловіка вона пережила сильний психологічний стрес, це негативно вплинула як на неї так і на її дочку, погіршився як психічний так і емоційний стан, змінився уклад життя. Вона була змушена звертатися за наданням психологічної допомоги дочці.

Представник позивачів, у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача Держава України в особі Кабінету Міністрів України у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні. Вважала вимоги позивачів про стягнення моральної шкоди безпідставними та необґрунтованими, такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки КМУ діє відповідно до наданих повноважень і в межах компетенції та у спосіб, передбачений чинним законодавством. КМУ не є тим органом, до повноважень якого чинним законодавством віднесено поновлення порушених прав, які є предметом розгляду даної справи. Крім того зазначила, що до цього часу не встановлено винних осіб у вчиненні злочину.

Також зазначила, що Кабінет Міністрів України відповідно до Закону не здійснює організацію боротьби з тероризмом, а тому не може бути відповідачем у даній справі. З викладених у позові обставин не вбачається наявності елементів цивільного правопорушення, які вчинені КМУ відносно позивача та могли б спричинити моральні страждання останнього. Експертне дослідження №4/07/18 від 14.08.2018 року не може бути прийнятий судом до уваги як доказ, оскільки не відповідає вимогам ЦПК України. Такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці, для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами.

Представник відповідача Державної казначейської служби України зазначив, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало, а тому, виходячи із вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Для можливості відшкодування шкоди на підставі заподіяної громадянам терористичним актом за рахунок коштів державного бюджету, необхідна наявність відповідного законодавчого регулювання механізму та порядку такого відшкодування. Натомість, на теперішній час такий механізм та порядок законодавчо не визначено, як і не встановлено державний орган, на який покладено обов`язок здійснювати таке відшкодування, а також механізм визначення розміру відшкодування. Для реалізації положень ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» необхідною та обов`язковою умовою є визнання винними певного кола конкретно визначених осіб у скоєнні злочину, тобто у скоєнні терористичного акту, з яких саме у подальшому необхідно стягувати суми відшкодування, як з осіб, якими безпосередньо заподіяно таку шкоду. Оскільки терористичний акт є злочинне та каране діяння на підставі ст. 258 КК України, наявність якого визначається обвинувальним вироком суду у кримінальній справі, то обов`язковою умовою застосування положень ст. 19 зазначеного закону є наявність обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, бо без визначення наявності злочину, у встановлений законом порядок, підстав для проведення відшкодування шкоди немає. Крім того, Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Отже, Казначейство не має правових підстав здійснювати відшкодування зазначеної у позовній заяві шкоди, а тому такі вимоги є необґрунтованими та такими, що не відповідають встановленому законом способу захисту порушеного права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи, суд доходить наступних висновків:

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований у АДРЕСА_1 ., причиною смерті зазначена важка вибухова сукупна травма, отримана 22.01.2015 р. в результаті обстрілу в АТО, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 48Ат виданою КЗОЗ Харківське обласне бюро судово-медичних експертиз, та свідоцтвом про смерть (а.с. 20-21)

01 січні 2000 року ОСОБА_5 та ОСОБА_7 уклали шлюб, в зв`язку з чим ОСОБА_7 змінила прізвище на ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження. (а.с. 14)

ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась ОСОБА_2 , батьками якої записані ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про її народження (а.с. 14).

ОСОБА_1 встановлено діагноз вегето-судинна дистонія з лікворною гіпертензією, астенічним синдромом, зверталась за допомогою до психотерапевта та невропатолога після загибелі чоловіка. (а.с. 43-48)

Відповідно до наданої медичної документації ОСОБА_2 в зв`язку зі втратою батька перебувала на обліку в Комунальному некомерційному підприємстві «Харківська дитяча лікарня № 5» з діагнозом депресивний розлад з тривогою після стресу пов`язаного зі смертю батька, проходила консультації у психіатра, психолога в зв`язку з діагнозом обсесивно-компульсивний розлад, депресивний синдром. (а.с 49-52)

Допитаний при судовому розгляді свідок ОСОБА_9 зазначив, що 22 ІНФОРМАЦІЯ_1 2015 року його товариш ОСОБА_5 з м. Попасна Луганської області поїхав за батьками до смт. Троїцького Луганської області. Встиг вивезти матір. По дорозі при початку обстрілів ОСОБА_5 переховувався в підвалі одного з будинків смт. Миронівський м. Дебальцеве Донецької області. ОСОБА_5 телефонував звідти, потім зв`язок зник. Пізніше йому зателефонував брат - ОСОБА_10 та повідомив, що ОСОБА_11 поранено внаслідок мінометного обстрілу. Пораненого ОСОБА_5 вдалося переправити до м. Бахмут, а звідки найнятою спеціально обладнаною автомашиною до м. Харкова. Він з`ясував, що під час обстрілу смт. Миронівський контролювався ЗСУ, а обстріл відбувався з неконтрольованої території. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер у лікарні у м. Харкові. Дружина та дочка ОСОБА_11 дуже тяжко це пережили.

Допитана при судовому розгляді свідок ОСОБА_12 зазначила, що в суботу 24.01.2015 року вона з сином приїхали до родички ОСОБА_13 там вона дізналася, що ОСОБА_11 поранено і його необхідно перевезти зі Світлодарська до Харкова. Найшли якусь швидку допомогу и домовились про перевезення, але лише до м. Артемівська. Харківський реанімобіль міг забрати Коптіль лише з м. Ізюм Харківської області.

Наступного дня вона дізналася, що змогли домовитися і його доправили швидкою допомогою до Харкова за 20000 грн. Лікування проходило дуже важки, кожні 3 дні потрібно було проводити діаліз крові. Перед смертю ОСОБА_11 якась муніципальна організація сплатила 50% вартості діалізу. Зі слів їй відомо, що батьки ОСОБА_11 залишились в Луганській області, він поїхав по них, потрапив під обстріл і переховувався у підвалі, а коли вийшов зателефонувати ОСОБА_13 , то був поранений в смт. Миронівський.

Суд на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Отже встановлено, що ОСОБА_5 22 січня 2015 року отримав множинні вибухові травми тіла внаслідок бойових дій під час проведення антитерористичної операції на території смт. Миронівський м. Дебальцеве Донецької області, від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Харкові.

Зазначені обставини не заперечувалися сторонами під час судового розгляду та не спростовані відповідачами жодними доказами.

23 січня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001173 внесено відомості про те, що 22.01.2015 р. в 15:00 г. в ході артобстрілу смт. Миронівський м. Дебальцево біля гаражів від поранено ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Внаслідок отриманих поранень 09.02.2015 р. настала смерть ОСОБА_5 Потерпілими в кримінальному провадженні визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 правова кваліфікація кримінального правопорушення ч. 3 ст. 258 КК України. (а.с. 33, 37-38)

Досудове розслідування зазначеного кримінального провадження проводиться слідчим відділу УСБУ в Донецькій області.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.

Крім того, обов`язок держави на належну охорону права особи на життя передбачений ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Більше того, усталена практика Європейського суду з прав людини чітко визначає, що стаття 2 Конвенції зобов`язує державу не лише утримуватися від умисного чи незаконного позбавлення життя, а й вживати належних заходів для того, щоб захистити життя тих, хто знаходиться під її юрисдикцією (п.32 рішення у справі "Горовенки та Бугара проти України").

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, крім іншого, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особі, переходить право вимоги до винної особи.

Дана підстава відповідальності держави за завдану моральну шкоду незалежно від її вини також кореспондується із положеннями Цивільного кодексу України, зокрема - п. 3 ч.2 ст. 1167 ЦК (з огляду на наявність ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»).

При таких обставинах та, виходячи із системного аналізу статей 1, 11 та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі статті 19 зазначеного Закону.

Обов`язковою умовою для задоволення позовних вимог про відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої під час проведення АТО, є завдання такої шкоди на території АТО та внаслідок АТО.

Аналогічної позиції дійшов Верховний Суд в постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 243/8302/16-ц та в постанові від 11 липня 2018 року у справі №219/11736/16-ц.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочата антитерористична операція.

Територія проведення АТО охоплює територію України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку відповідно до вищевказаного Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. № 1053-р затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася АТО. У перелік зазначених населених пунктів включено також смт. Миронівський (Миронівська селищна рада).

Як вже зазначалося вище, факт загибелі ОСОБА_5 внаслідок отримання вибухових травм під час бойових дій при проведенні антитерористичної операції смт. Миронівський м. Дебальцеве Донецької області, що на цей час є тимчасово окупованою територією у повній мірі підтверджується матеріалами справи та не заперечується учасниками справи.

Загальновідомим є факт, що в період проведення антитерористичної операції сталася серія вибухів, внаслідок чого позбавлені життя мирні жителі.

Факт наявності душевних страждань позивачів, яких вони зазнали у зв`язку зі смертю чоловіка та батька внаслідок його загибелі підтверджується матеріалами справи, поясненнями свідків, та не заперечується учасниками справи.

При таких обставинах, факт спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок смерті чоловіка та ОСОБА_2 внаслідок смерті батька також є таким, що встановлений, належним чином доведений.

Посилання представників відповідачів на те, що в Україні не прийнятий відповідний закон, як це передбачено статтею 19 Закону України Про боротьбу з тероризмом, на підставі якого передбачається процедура виплати компенсації моральної шкоди родичам загиблих від терористичних актів, не є обґрунтованим.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на ефективний засіб юридичного захисту та закріплено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

При цьому у п.82 рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» зазначено, що ст. 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій би формі вони не закріплювалися в національному правопорядку. Особа на практиці повинна мати можливість скористатись ефективними засобами захисту, тобто засобами, які б запобігли вчиненню порушень чи їх продовженню або забезпечили заявнику відповідне відшкодування.

Отже, суд приходить до висновку, що відсутність на національному рівні ефективного засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав не може бути перешкодою у реалізації особою таких прав та свобод.

Іншими словами, відсутність відповідного «процедурного» закону не може бути перешкодою у захисті прав позивача щодо отримання відшкодування моральної шкоди від держави на підставі ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Крім того, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Так, у рішеннях у справі «Кечко проти України» та у справі «Бурдов проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

Суд вважає необхідним також звернути увагу, що при розгляді справи з подібними правовідносинами, у рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» (Ayder and Others v. Turkey) Європейський суд з прав людини вказав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику (social risk). Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій не встановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70).

Посилання ж на достатність дій держави щодо належної підтримки громадського порядку і безпеки та захисту життя людей є безпідставними, оскільки прямо спростовуються фактичними обставинами, що є предметом розгляду цього цивільного спору.

Щодо розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснив Пленуму Верховного Суду України у абз. 2 п. 5, п. 9 своєї постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Внаслідок подій 22 січня 2015 року ОСОБА_1 втратила свого чоловіка, а ОСОБА_2 батька, після чого у позивачів відбулися зміни в їх емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню їх як особистостей. Ця втрата є довічною та непоправною.

За результатами психологічного дослідження № 4/07/18 від 14.08.2018 року. у ОСОБА_1 є зміни в емоційному стані, індивідуально- психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості та виникли внаслідок смерті її чоловіка від поранень, які він отримав 22.01.2015 під час обстрілу с. Миронівське м. Дебальцево в ході проведення АТО. Їй завдані страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується за справою. Попередній орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 (моральна шкода) складає 1000000,00 грн.

У ОСОБА_2 є зміни в емоційному стані, індивідуально- психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості та виникли внаслідок смерті її батька від поранень, які він отримав 22.01.2015 під час обстрілу с. Миронівське м. Дебальцево в ході проведення АТО. Їй завдані страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується за справою. Попередній орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_2 (моральна шкода) складає від 500000,00 грн. до 1000000,00 грн. (а.с. 64-74)

Разом із тим, висновок вказаного психологічного експертного дослідження щодо розміру грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_2 у розмірі 1000000,00 грн. та ОСОБА_2 у розмірі від 500000,00 грн. до 1000000,00 грн. є попереднім, орієнтовним (про що зазначено і у самому висновку) та на думку суду, не у повній мірі відповідає обставинам справи.

Тому суд виходячи з принципу розумності, справедливості та наслідкам, що наступили вважає за доцільне позов задовольнити частково та стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_5 внаслідок терористичного акту по 200000,00 грн., кожній.

Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 82, 141, 229, 247 263-265, 268, 273 ЦПК України,-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок терористичного акту - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок терористичного акту по 200000,00 (двісті тисяч) гривень, кожній.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвали суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення буде виготовлено впродовж десяти днів.

ОСОБА_1 - АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 - АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Кабінет Міністрів України 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2,

Державна казначейська служба України 61166, м. Харків, вул. Бакуліна, 18,

Суддя: І.К. Ізмайлов