Справа № 522/1163/19
19 вересня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси:
під головуванням - судді Єршової Л.С.
за участю секретаря судового засідання - Радзімовської Р.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , у якому просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням на 387/1000 частин квартири АДРЕСА_1 ; зняти з реєстрації ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.02.2012 року по справі №2-2754/11 анульовано реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 387/1000 частин квартири під АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 17 грудня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М. за р.№ 5778.
Станом на теперішній час 387/1000 часток квартири під АДРЕСА_1 належать позивачу, проте у зазначеній квартирі до теперішнього часу зареєстрована ОСОБА_2 , що перешкоджає ОСОБА_1 у повному обсязі реалізовувати свої права як власника, що і стало приводом для звернення до суду.
Ухвалою суду від 31.01.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщення шляхом зняття з реєстрації було залишено без руху.
18.02.2019 року ОСОБА_1 недоліки, зазначені в ухвалі суду від 31.01.2019 року, усунув, а також надав суду уточнену позовну заяву, відповідно до якої просив зняти з реєстрації ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 05.03.2019 року цивільну справу за зазначеним позовом прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
До судового розгляду справи позивач подав до суду уточнений позов, відповідно до якого просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування 387/1000 частин квартири АДРЕСА_1 .
Позивач у судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутністю та згоду на заочний розгляд справи.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи судом повідомлялася належним чином. Доказів поважності причин неявки до суду не надав.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, за наявності згоди позивача, постановив ухвалу про заочний розгляд справи згідно з ст.ст. 280-281 ЦПК України.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Враховуючи викладене, згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.02.2012 року по справі №2-2754/11, яке набрало законної сили 19.02.2012 року, поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання договору дарування від 05.12.2000 року за р.№ 4630 недійсним, позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі, визнано недійсним договір дарування від 05 грудня 2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М. за р.№ 4630, згідно з яким ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_3 прийняв в дар 387/1000 частин квартири під АДРЕСА_1 , анульовано реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 387/1000 частин квартири під АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 17 грудня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М. за р.№ 5778.
Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 387/1000 часток квартири під АДРЕСА_1 належать ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України, серія та номер НОМЕР_2 , виданий 18.11.1997 Жовтневим РВ ОМУ УМВС України в Одеській області.
Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію від 03.11.2018 року у зазначеній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , сусіди по квартирі - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За змістом права власності власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Враховуючи викладене, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання осіб, такими, що втратили право користування житлом, їх виселення.
Судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї позивача та не є власником спірного житла, оскільки відповідно до судового рішення, яке набрало законної сили, анульовано реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 387/1000 частин квартири під АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 17 грудня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М. за р.№ 5778.
Таким чином, реєстрація місця проживання відповідача у вищевказаній квартирі перешкоджає позивачу як власнику в користуванні своїм майном на власний розсуд, а тому позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 4, 13, 19, 76-81, 141, 206, 258, 259, 263-265, 267, 274, 279, 280-282, 354 ЦПК України,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , 1955 року народження, такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме 387/1000 частин квартири під АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Суддя Л.С. Єршова