П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2019 року м. Київ

Справа № 22-12052 Головуючий у1-й інстанції - Савицький О. А.

Унікальний № 2-7877/11 Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Гаращенка Д. Р.

Невідомої Т. О.

за участю секретаря Пузикової В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Андросович Ганни Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 червня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості та

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" про визнання кредитного договору недійсним,-

у с т а н о в и л а:

У березні 2011 року ПАТ "Родовід Банк" звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, в якому, з урахування остаточного збільшення позовних вимог, просило стягнути з відповідача на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за період з 12 вересня 2017 року до 17 березня 2017 року в сумі 2 579 062 доларів США 35 центів та судові витрати (а.с.3-4).

Позов було обґрунтовано тим, що відповідно до умов кредитного договору № 15.3-С-040.06.2 від 07 червня 2006 року відповідачу було надано ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є позивач, кредит на споживчі цілі в розмірі 2 000 000 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку строком користування по 06 червня 2007 року включно з процентною ставкою у розмірі 14,00 % річних. Згідно з розрахунком заборгованості, станом на 17 березня 2017 року, за вказаним кредитним договором відповідач перед позивачем має заборгованість у загальному розмірі 2 579 062 доларів США 35 центів.

У лютому 2018 року у судовому засіданні ОСОБА_1 надав суду зустрічний позов до ПАТ "Родовід Банк" про визнання кредитного договору недійсним, в якому просив визнати недійсним кредитний договір та додаткові угоди до нього.

Позов обґрунтовував тим, що зміст кредитного договору суперечить встановленим нормам діючого законодавства, а тому, ураховуючи положення ст.ст. 203, 215 ЦК України, договір є недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 червня 2019 року позов ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» 976 717 доларів США 14 центів, з яких: 619 661 долар США 89 центів - заборгованість за кредитом; 156 156 доларів США 85 центів - три проценти річних від простроченої заборгованості по кредиту; 200 898 доларів США 40 центів - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» судові витрати в сумі 1820 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 393 442 грн. 79 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Родовід Банк» про визнання кредитного договору недійсним судом відмовлено за безпідставністю заявлених вимог.

Не погодившись з рішенням суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог, адвокат Андросович Г. С. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення районного суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання договору недійсним. Також у апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення районного суду в частині стягнення з нього на користь держави судового збору в сумі 393 442 грн. 79 коп. (т.2, а.с.22-29).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ПАТ «Родовід Банк» зазначив, що ОСОБА_1 жодним чином не вказує в чому полягає помилковість або ж ведення його в оману при придбанні кредитних послуг та які саме послуги були не потрібні. ОСОБА_1 у належний спосіб ознайомився із інформацією про умови кредитування, не відмовлявся від виконання умов кредитного договору та тривалий час виконував їх. Отже, рішення районного суду є законним та обґрунтованим.

Рішення суду в частині вирішення первісного позову ПАТ «Родовід Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором сторонами не оскаржується, а тому у апеляційному порядку в цій частині не перевіряється.

В суд апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його адвокат Андросович Г. С. не з`явились, про місце та час апеляційного розгляду повідомлені належним чином.

11 вересня 2019 року ОСОБА_1 подав до апеляційного суду заяву про розгляд справи за його відсутності (вх. № 85073).

За таких обставин апеляційний суд ухвалив розглядати справу за відсутності ОСОБА_1 та його представника, адвоката Андросовича Г. С.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення представника ПАТ «Родовід Банк», Ставничого Н. В. , який заперечував проти апеляційної скарги та просив суд залишити її без задоволення, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як убачається з кредитного договору № 15.3-С-040.06.2 від 07 червня 2006 року, ОСОБА_1 було надано ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є позивач, кредит на споживчі цілі в розмірі 2 000 000 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку строком користування по 06 червня 2007 року включно зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 14,00 % річних.

05 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Родовід Банк» було укладено договір № 1 про внесення змін до кредитного договору № 15.3-С-040.06.2, що є невід`ємною частиною кредитного договору, в якому сторони погодили строк дій відновлювальної кредитної лінії по 05 червня 2008 року включно, процентну ставку за кредитним договором у розмірі 15,5 % річних та визначено графік погашення кредиту.

05 червня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Родовід Банк» було укладено договір № 2 про внесення змін до кредитного договору № 15.3-С-040.06.2, що є невід`ємною частиною кредитного договору, в якому сторони погодили строк дій відновлювальної кредитної лінії по 07 червня 2010 року включно, процентну ставку за кредитним договором у розмірі 16,5 % річних та визначено графік погашення кредиту.

Із долученого до справи розрахунку заборгованості від 17 березня 2017 року убачається, що отриманий кредит відповідач за умовами договору не сплачує, в результаті чого станом на 17 березня 2017 року має заборгованість перед ПАТ «Родовід Банк» за період з 12 вересня 2006 року по 17 березня 2017 року в сумі 2 579 062 доларів США 35 центів з яких: 619 661 доларів США 89 центів - заборгованість за кредитом; 1 795 894 грн. 36 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентам; 163 506 грн. 46 коп. - три проценти річних від суми простроченої заборгованості за кредитом та процентами.

Відмовляючи у задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, районний суд виходив з того, що ОСОБА_1 підписано вказаний кредитний договір, як і підписано всі додаткові угоди до нього, що свідчить про ознайомлення з умовами кредитного договору та вираз повної згоди під час його підписання з умовами, викладеними у ньому. Крім того, ним власноруч зазначено у кредитному договорі, що до моменту його укладення він повідомлений про всі умови кредитування, передбачені ч .2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (т.1, а.с.10).

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 . апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні зустрічного позову, є доведеними.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення зустрічних позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою відсутність правових підстав для задоволення заявленого зустрічного позову, нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (т. 2, а.с.18-19).

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду щодо відмови у задоволенні зустрічного позову, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Положеннями ст. 203 ЦК України, передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільними відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

У відповідності до п. 7 вказаної постанови, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно приписів ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до п. 20 цієї ж постанови, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

З положень чинного законодавства вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману.

У ст. 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним.

Поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Посилання скаржника на порушення Банком вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (чинній на момент укладання спірного договору), колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вказаний довід спростовується наступним.

Відповідно до ч. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладання оспорюваного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були

зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом

споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи

календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка

зміна відсоткової ставки є недійсною.

З наявної у матеріалах справи копії кредитного договору № 15.3-С-040.06.2 убачається, що ОСОБА_1 власноруч зроблено напис наступного змісту: «Я, ОСОБА_1 , підтверджую, що до моменту укладання цього договору в письмовій формі повідомлений про всі умови кредитування, передбачені п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» Один оригінальний примірник кредитного договору отримав 07 червня 2006 року».

Також, з п. 8.3 спірного договору убачається, що у разі незгоди позичальника з запропонованими умовами позичальник зобов`язаний повністю повернути загальну суму заборгованості за кредитами, а також сплатити нараховані за цим кредитом проценти, можливі пеню та штрафи, передбачені цим Договором, протягом 15 календарних днів з дня відправки Банком листа, зазначеного у п. 8.1 цього Договору.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 не відмовився від виконання умов кредитного договору та тривалий час його виконував.

Отже, районним судом достовірно встановлено, що волевиявлення позичальника під час укладання Кредитного договору було вільним, відповідало його інтересам, та було направлено на отримання кредиту для купівлі нерухомості.

Доводи апеляційної скарги про порушення Банком п. п. 3.1, 3.2 Постанови НБУ № 168 від 10 травня 2007 року щодо надання інформації про сукупну вартість кредиту, підписання графіку платежів, колегія суддів вважає неприйнятними.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладання спірного договору) у разі ненадання зазначеної в цій частині інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність,

встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

З аналізу ст. ст. 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладання спірного договору), якими визначена відповідальність суб`єкта господарювання, не убачається положень про наслідки щодо недійсності договору.

У даній конкретній справі ОСОБА_1 надавався кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії, тому визначити сукупну вартість кредиту та графік платежів при підписанні договору неможливо, адже неможливо передбачити, яким чином - якими частинами та коли, буде використовуватись позичальником кредитна лінія відповідно до п. 2.1. Договору, яким урегульовано надання кредитів на загальну суму, що не перевищує розмір кредитної лінії, згідно з письмовими заявами позичальника (т.1, а.с.7).

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні зустрічного позову, висновки районного суду ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення в цій частині немає.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи скарги щодо незаконного стягнення з ОСОБА_1 судового збору на користь держави в сумі 393 442 гривень 79 копійок.

Так районний суд ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_1 судового збору на користь держави в сумі 393 442 грн 79 коп.

Перевіряючи висновки районного суду в цій частині в контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про необхідність скасування рішення в цій частині з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріали справи свідчать, що Банком при подачі позову у 2011 році було сплачено судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у загальному розмірі 1 820 грн. Ця сума судових витрат рішенням про задоволення вимог Банку стягнута з відповідача на користь Банку.

Водночас оскаржуване рішення не містить жодних обґрунтувань та мотивів, з який виходив суд першої інстанції при стягненні з відповідача на користь держави судового збору в сумі 393 442 гривень 79 копійок. Оскільки позов поданий у 2011 році, підстави для стягнення судового збору за ставками 2019 року відсутні.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що вимоги апеляційної скарги адвоката Андросович Г. С. в інтересах ОСОБА_1 у цій частині підлягають задоволенню, а рішення районного суду в частині стягнення з відповідача на користь держави судового збору в сумі 393 442 грн 79 коп. підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката Андросович Ганни Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 червня 2019 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 залишити без змін.

Рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі 393 442 гривень 79 копійок рішення скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 вересня 2019 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді Д. Р. Гаращенко

Т. О. Невідома