Єдиний унікальний номер судової справи № 487/6284/18
Провадження № 22-ц/812/1557/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 вересня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.

при секретарі судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 червня 2019 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Щербиною С.В., повний текст складено 21 червня 2019 року, за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И В

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування.

В обґрунтування позову посилається на те, що він є спадкоємцем ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина на гараж по АДРЕСА_1 .

Вказує, що на підставі дозволу Миколаївської міської ради депутатів 02 квітня 1968 року його батьком ОСОБА_5 було побудовано гараж, за адресою: АДРЕСА_1 , який було зруйновано та відновлено в 1970 році СУ тресту «Миколаївжилбуд».

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 вересня 2006 року за ним визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 на капітальний гараж по АДРЕСА_1 .

26 січня 2007 року на підставі вищезазначеного заочного рішення Виконавчим комітетом ММР прийнято рішення про оформлення права власності за ним на індивідуальний гараж по АДРЕСА_1 . На підставі зазначеного рішення ММР йому видано свідоцтво про право власності на гараж серія НОМЕР_1 від 06 лютого 2007 року.

В подальшому, ухвалою Ленінським районним судом м. Миколаєва від 19 квітня 2007 року вищевказане заочне рішення від 28 вересня 2006 року скасовано, наступною ухвалою того ж суду від 17 жовтня 2007 року його позов щодо визнання права власності в порядку спадкування залишено без розгляду.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 жовтня 2013 року, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 05 грудня 2013 року визнано недійсним та скасовано п.32 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №10 від 26 січня 2007 року щодо оформлення за ОСОБА_1 права власності на індивідуальний гараж по АДРЕСА_1 , визнано незаконним п. 38 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 2657 від 20 грудня 2006 року та припинено право власності на гараж.

Вказує, що судом апеляційної інстанції у своєму рішенні зроблено висновок, що скасування рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради про оформлення права власності на спірний гараж є підставою для скасування свідоцтва про право власності, а не припинення права власності. А отже, право власності на спірний гараж за ним не припинено.

У 2014 році він звернувся із заявою про прийняття спадщини на спірний гараж але постановою нотаріуса йому відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Посилається на те, що отримання свідоцтва про право на спадщину необхідно йому для укладення договору оренди земельної ділянки для обслуговування індивідуального гаража по АДРЕСА_1 , позивач просив визнати за ним право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке складається з гаражу розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Висновок суду обґрунтовується тим, спірний гараж не входить до спадкової маси, оскільки позивачем не надано до суду правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності спадкодавця на спірний гараж, виділення йому у власність чи користування земельної ділянки для будівництва цього гаражу.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції позивач подав на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи якої вказував, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене неповного з`ясування обставин справи та в наслідок неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

У суді апеляційної інстанції позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити вимоги позову.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

В силу ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності відповідача.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та ( або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним положенням процесуального закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

За змістом ст.524 ЦК УРСР, який був чинним на час смерті ОСОБА_5 спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому ст.ст. 529 - 535 ЦК УРСР.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов`язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Відповідно до ст. 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Відповідно до ч.2 ст.88 ЦК України особиста власність громадян і право її спадкоємства охороняються державою.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач, просив визнати за ним право власності на гараж по АДРЕСА_1 , що належав на праві власності його батькові ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі йому свідоцтва про право власності.

Колегія суддів погоджується в цілому з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову, однак з наведеними судом мотивами погоджується не повністю, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_5 є батьком позивача ОСОБА_1 ( а.с.7).

Рішенням Миколаївської міської ради народних депутатів №467 від 02 квітня 1968 року, з врахуванням того, що при будівництві багатоповерхового житлового будинку по вул. Спаський спуск , гараж ОСОБА_5 було знесений, останньому як інваліду Великої Вітчизняної війни 2 групи, як виняток, була надано дозвіл на будівництво гаража у дворі будинку АДРЕСА_2 , із зобов`язанням узгодження проекту та місце будівництва гаражу із головним архітектором міста (а.с.8).

Відповідно до довідки №866 від 25 травня 1970 року Управлінням капітального будівництва, гараж ОСОБА_5 відновлений БУ-9 тресту «Николаевжилстрой» (а.с.11).

Рішенням Миколаївської міської ради народних депутатів №1230 від 05 жовтня 1971 року, будинку АДРЕСА_2 ( а.с.9,10).

Враховуючи наведені обставини, гараж слід вважати побудованим у 1968-1970 роках, а не 1962 році як помилково зазначено у технічному паспорті.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 (а.с.4).

Постановою держаного нотаріуса Третьої миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів (а.с.75).

У ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з п.п.2, 3 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили у часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це у законі або іншому нормативно-правовому акті.

Отже, при вирішенні даного спору про визнання права власності на спадкове майно суду першої інстанції слід було керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинків, службових будівель та споруд, а також положеннями ЦК УРСР 1963 року.

Питання набуття права власності на той час регулювалося наступними правовими актами, зокрема ЦК УРСР 1963 року, Законом СРСР "Про власність в СРСР", Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема визначали умви та правові наслідки будівництва, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону СРСР «Про власність в СРСР» у власності членів сім`ї та інших осіб, які спільно ведуть трудове господарство, можуть бути майстерня, інше мале підприємство у сфері побутового обслуговування, торгівлі, громадського харчування та інших галузях господарської діяльності, жилі будинки і господарські будівлі, машини, устаткування, транспортні засоби, сировина, матеріали та інше майно, потрібне для самостійного ведення господарства.

Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пунктом 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністерства комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року передбачала можливість реєстрації будинків з обслуговуваннями їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яку провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих, але наявність вказаної реєстрації не була визначена ЦК УРСР1963 року, Законом СРСР «Про власність в СРСР » як підстава для виникнення права власності.

Таким чином, за змістом вказаних нормативних актів підставою виникнення у громадянина права власності на нерухоме майно був сам факт збудування ним його з додержанням вимог вказаного законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на нерухоме майно із проведенням його реєстрації. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд України, ухваливши на засіданні судової палати у цивільних справах 18 грудня 2013 року постанову у справі № 6-137цс13.

Вказаний гараж був збудований ОСОБА_5 у 1968-1970 р.р. Підставою для побудови, як вже зазначалося, було рішення №467 від 02 квітня 1968 № 161 виконавчого комітету Миколаївської міської ради про надання дозволу на його побудову.

Між тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що його батьком було узгодження проект та місце будівництва гаражу з архітектором міста, про що його зобов`язано вищевказаним рішенням, в установленому законом порядку виділено земельну ділянку під будівництво цього гаражу, отримано всі необхідні погодження, а саме: управління у справах будівництва та архітектури, пожежної частини, санепідемстанції району, Спеціальної інспекції з благоустрою, чи отримав дозвіл на проведення будівельних робіт.

Не підтверджується вчинення таких дій померлим, і матеріалами інвентарної справи на спірний гараж, які були оглянуті судом апеляційної інстанції. Вперше технічну інвентаризацію було здійснено у 2003 році.

Вищенаведене просовує доводи апеляційної скарги щодо набуття померлим права власності, адже наявність самого рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради про дозвіл побудувати гараж та довідка про його відновлення, не є підставою вважати його власністю особи.

Зважаючи на те, що позивачем не доведено будівництво його батьком даного гаражу з додержанням вимог тогочасного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що спадкодавець ОСОБА_5 не набув на нього право власності, в порядку встановленому, діючим на момент закінчення будівництва. Збудований гараж не став його власністю по завершенню будівництва в 1970 році.

Оскільки права власності на спірний гараж спадкодавець не набув за життя, то він не увійшов до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 на дату його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову, вірно зазначив про те, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Проте не встановив, яке законодавство діяло на час будівництва спірного гаража, яким був порядок реєстрації права власності на нерухоме майно до 1991 року та чи був він взагалі, чи погоджував ОСОБА_5 проект прив`язки гаража.

Встановлення цих обставин є необхідним для вирішення питання чи увійшов спірний гараж до складу спадщини та, чи має ОСОБА_1 , який на підставі положень ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР прийняв спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 батька, ОСОБА_5 право на визнання за ним права власності на цей гараж.

Крім того, судом першої інстанції при вирішенні питань про спадкування майна померлого помилково були застосовані норми ЦК України в редакції 2004 року.

Оскільки колегія суддів погодилась з висновком суду про відмову у позові, але виклала й інші мотиви, рішення суду в силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України необхідно змінити в мотивувальній частині з урахуванням підстав та обставин, викладених у даній постанові.

Посилання представника в апеляційній інстанції на те, що у 1970 році відновлення гараж на тому ж місце де він раніше був побудований на території домоволодіння, яке належало ОСОБА_5 і було знесено для будівництва багатоповерхового будинку не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджується належними та допустимими доказами.

Аргументи щодо неможливості надання доказів у суді першої інстанції, в зв`язку з тим, що судові засідання не проводилися, не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки за приписами ч.2 ст.84 ЦПК України позивач повинен надати докази разом із позовною заявою, а якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи може повідомити про це письмово суд ( ч.4 ст.84 ЦПК України).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на його правильність не впливають.

З урахуванням наслідків розгляду справи та положень ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 червня 2019 року в мотивувальній частині змінити з врахуванням підстав та обставин наведених у даній постанові.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 23 вересня 2019 року.