ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Харків

справа № 642/6117/17

провадження № 22-ц/818/1775/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Колтунової А.І.

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1,

відповідач: Державна організація Фонду гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної організації Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов'язання вчинити певні дії, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Ленінського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року, у складі судді Бородіної О.В., в залі суду в місті Харкові,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Державної організації Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 17.04.2018 року ухвала судді Ленінського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року була скасована та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Великої Плати Верховного Суду від 14.11.2018 року постанову Апеляційного суду Харківської області від 17.04.2018 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що розгляд даної позовної заяви відноситься до юрисдикції цивільного судочинства та посилається на постанову Верховного Суду України від 09.11.2016 року по справі № 6-2309цс16. Зазначає, що у даній справі спірні правовідносини виникли на підставі цивільно-правової угоди й в силу вимог закону саме на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в указаному спорі покладено обов'язок відшкодувати зазначені кошти від імені сторони правочину.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що суть спірних правовідносин, що виникли між сторонами полягає у тому, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не включив вимоги позивача на суму 150000 грн. до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у ПУАТ "Фідобанк" за рахунок коштів Фонду в межах гарантованої державою суми.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що усі спори, предметом яких є перевірка законності дій і рішень посадової особи Фонду щодо виконання покладених на неї публічно-владних управлінських функцій у сфері реалізації публічних інтересів держави на відповідність законам України та іншим нормативно-правовим актам, мають вирішуватися за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спір, що виник між сторонами має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, між тим вважає, що ухвала підлягає зміні в частині мотивів відмови у відкритті провадження у справі, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України в редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції, до адміністративних судів могли бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пункт 1 частини першоїстатті 3 КАС України у вказаній редакції визначав справою адміністративної юрисдикції публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами частини першої статті 17 КАС України у зазначеній редакції юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Пункт 2 частини першої статті 4 КАС України у редакції, чинній на цей час, передбачає, що публічно-правовим є, зокрема, спір в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб'єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб'єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій.

Цивільний процесуальний кодекс (далі - ЦПК) України в редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції, передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 15).

ЦПК України в редакції, чинній на цей час, також встановлює, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб'єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Закон «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлює правові, фінансові й організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом, банками, НБУ, визначає повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до частин першої та другої статті 3 зазначеного Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною другою статті 6 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Перелік функцій, що їх виконує Фонд, наведений у частині другій статті 4 цього Закону, згідно з якою Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює, зокрема, заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами (пункт 4 вказаної частини).

Отже, Фонд створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку та здійснює у цій сфері нормативне регулювання, тобто наділений публічно-владними управлінськими функціями та є суб'єктом владних повноважень у розумінні КАС України.

Судом встановлено, що 17 травня 2016 року позивач і ПУАТ «Фідобанк» уклали договір банківського рахунка.

У цій справі спір між сторонами виник у зв'язку з невключенням вимог позивача на суму 150 000 грн до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами у ПУАТ «Фідобанк» за рахунок коштів Фонду в межах гарантованої державою суми.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вкладник - це фізична особа (у тому числі фізична особа-підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Порядок відшкодування Фондом вкладникам коштів за вкладами визначені у розділі V Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Так, відповідно до частини першої статті 26 цього Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Під час тимчасової адміністрації вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами за договорами, строк дії яких закінчився станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, та за договорами банківського рахунку з урахуванням вимог, визначених частиною четвертою цієї статті (частина друга статті 26 Закону).

У разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку (частина шоста статті 26 Закону).

Уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку (частина перша статті 27 Закону).

Виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду. Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду (частина третя статті 27 Закону).

На підставі наведених приписів слід дійти висновку, що правовідносини між Фондом і вкладником щодо формування переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер.

У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна).А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду. Правовідносини щодо включення вимог вкладника до реєстру відшкодувань вкладникам не стосуються безпосередньо процедури ліквідації банку. Юридичний факт неплатоспроможності банку є підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування вкладникам їхніх вкладів за рахунок коштів Фонду. Проте процес ліквідації банку має окремий перебіг і не впливає на обсяг гарантованого відшкодування вкладникам.

Оскільки Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, колегія суддів вважає, що спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування (в межах встановленого законом граничного розміру) за вкладами за рахунок коштів Фонду, та затвердження реєстру відшкодувань вкладникам для здійснення гарантованих виплат, є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративного суду.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах, зокрема, від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, від 6 червня 2018 року у справах № 727/8505/15-ц, № 813/6392/15 та № 813/6392/15, від 13 червня 2018 року у справі № 820/12122/15.

За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції про те, що цей спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Між тим, у постанові від 6 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не всі спори за участю Фонду є публічно-правовими та мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства; спір щодо включення вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів і про стягнення за договором банківського вкладу коштів, що перевищують граничну суму відшкодування, є приватноправовим і залежно від суб'єктного складу має розглядатися за правилами цивільного чи господарського судочинства.

З огляду на вказане, колегія суддів не погоджується з мотивувальною частиною ухвали суду першої інстанції, який вважав, що усі спори, предметом яких є перевірка законності дій і рішень посадової особи Фонду щодо виконання покладених на неї публічно-владних управлінських функцій у сфері реалізації публічних інтересів держави на відповідність законам України та іншим нормативно-правовим актам, мають вирішуватися за правилами адміністративного судочинства.

Отже, ухвала судді Ленінського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року підлягає зміні в частині мотивів відмови у відкритті провадження у справі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Харківської області, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу судді Ленінського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2017 року змінити в частині мотивів відмови у відкритті провадження у справі.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - А.І. Колтунова

С.С. Кругова