КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 756/5914/19

11 вересня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Желепи О.В.

- Олійника В.І.

при секретарі - Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кошель Надії Миколаївни на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року, постановлену під головуванням судді Жук М.В., за заявою ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

26 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому просила стягнути з останнього на її користь грошові кошти в сумі 3 247 310,41 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що протягом 2016-2017 років вона неодноразово надавала відповідачу грошові кошти у позику під розписку для проведення реконструкції, облаштування та обслуговування комплексу короткочасного відпочинку «Дніпровська Рів`єра» на о. Жуків, загальною площею 1235,40 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

10 травня 2018 року між позивачкою та відповідачем укладеного договір позики, відповідно до якого вона передала відповідачу у позику суму коштів у розмірі 3 150 000,00 грн., а відповідач зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів в порядку та строки, передбачені договором. Відповідно до п. 2.3 договору основна сума грошових коштів, які є предметом договору, а саме 2 900 000,00 грн., була надана у позику протягом 2016-2017 років на підставі розписок. З моменту підписання договору позики, розписки втрачають свою силу. Відповідно до п. 3.1 договору позики основна частина позики у розмірі 2 900 000,00 грн. повертається до 31.12.2018 року включно, а решту суми в розмірі 250 000,00 грн. - не пізніше 3 календарних днів з моменту пред`явлення вимоги.

Посилаючись на те, що кошти надані відповідачу у позику, їй не були повернуті, позивачка просила стягнути з відповідача суму позики з урахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

27 травня 2019 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно комплексу короткочасного відпочинку АДРЕСА_1, а саме: будинок тимчасового відпочинку, А-2 загальною площею 307,4 кв.м.; будинок для працівників, Б-2 загальною площею 92,6 кв.м.; вбиральня, Г-1 загальною площею 30,5 кв.м.; комплекс відпочинку, Ж-2 загальною площею 1066,9 кв.м.; топочна, З-1 загальною площею 26,9 кв.м.; господарські будівлі, К, Л, М, О, П, Р; басейн, Н, посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить або утруднить виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Заяву обґрунтовувала тим, що позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості на загальну суму 3 247 310,41 грн. за договором позики. З метою вжиття заходів досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача 18 квітня 2019 року надсилалася претензія із вимогою негайно виконати взяті на себе зобов`язання за договором, а саме повернути позику у повному обсязі, яку відповідач не виконав. Вказувала на те, що їй стало відомо про високу вірогідність відчуження комплексу, що належить відповідачу на праві власності шляхом укладення договору дарування або шляхом створення товариства та внесення майна до статутного капіталу з подальшим переплануванням приміщень. З огляду на викладене, позивачка ОСОБА_1 вважає, що наявна висока вірогідність відчуження нерухомого майна, що унеможливить або ускладнить реалізацію прав позивача у випадку задоволення позову.

Посилаючись на наведене, просила заяву про забезпечення позову задовольнити.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кошель Надії Миколаївни надіслала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким накласти арешт на нерухоме майно комплексу короткочасного відпочинку АДРЕСА_1, а саме: будинок тимчасового відпочинку, А-2 загальною площею 307,4 кв.м.; будинок для працівників, Б-2 загальною площею 92,6 кв.м.; вбиральня, Г-1 загальною площею 30,5 кв.м.; комплекс відпочинку, Ж-2 загальною площею 1066,9 кв.м.; топочна, З-1 загальною площею 26,9 кв.м.; господарські будівлі, К, Л, М, О, П, Р; басейн, Н.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, судом невірно встановлено обставини, що мають значення для справи. Зазначала, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно є таким заходом забезпечення, що не перешкоджає здійсненню господарської діяльності, а лише унеможливлює відчуження, зміну та знищення майна, при цьому у порівнянні з іншими способами забезпечення позову потенційні збитки від арешту є найменшими.

Вказувала на те, що не відповідає дійсності зазначене судом, що заява позивача не містить належного обґрунтування, припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову. Так, на обґрунтування заяви позивач зазначала про високу вірогідність відчуження нерухомого майна або його перепланування. Крім того, грошові кошти, що були надані відповідачу у позику, фактично були витрачені саме на реконструкцію комплексу короткочасного відпочинку «Дніпровська Рів'єра».

Відзив відповідача на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кошель Н.М. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заява позивача про забезпечення позову не містить обґрунтування, припущення останньої про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову, з яким вона звернулася до суду, а тому суд не вбачає підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не мотивував, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.

Звертаючись в суд із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно комплексу короткочасного відпочинку АДРЕСА_1, а саме: будинок тимчасового відпочинку, А-2 загальною площею 307,4 кв.м.; будинок для працівників, Б-2 загальною площею 92,6 кв.м.; вбиральня, Г-1 загальною площею 30,5 кв.м.; комплекс відпочинку, Ж-2 загальною площею 1066,9 кв.м.; топочна, З-1 загальною площею 26,9 кв.м.; господарські будівлі, К, Л, М, О, П, Р; басейн, Н, що належать відповідачу на праві власності, позивач лише послалася на те, що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки вказаний комплекс може бути відчужено у будь-який спосіб.

З матеріалів справи предметом позову є стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних у розмірі 3 247 310,41 грн.

В заяві про забезпечення позову позивач не наводить даних про відсутність у відповідача доходів чи рухомого майна, на яке згідно з вимогами законодавства першочергово звертається стягнення в порядку примусового виконання рішення. Звернення стягнення на нерухоме майно передбачено лише у разі відсутності доходу та іншого рухомого майна. А отже колегія суддів вважає, що заява про забезпечення позову не містить переконливих доводів на підтвердження утруднення виконання рішення у разі його задоволення.

Подаючи клопотання про забезпечення позову, заявник також повинен зазначити відомості щодо наявності, найменування, місцезнаходження майна у відповідного учасника процесу, до якого заходи забезпечення позову будуть застосовані, а також доказів вартості такого майна.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснення судом, зокрема, з урахуванням співмірності та співвідношенням прав (інтересів), про захист яких просить заявник, та інтересів інших учасників судового процесу.

Оскільки заявник вказав майно, яке належить відповідачу, та на яке може бути накладено арешт, але не зазначив його вартість та не надав інформації про майновий стан відповідача, колегія суддів вважає, що відсутність даних відомостей унеможливило вирішення питання щодо забезпечення позову з додержанням принципу співмірності позовних вимог.

Отже доводи, наведені в апеляційній скарзі фактично зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції, але не спростовують їх. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для її скасування не вбачається.

Одночасно колегією суддів звертається увага на те, що позивач не позбавлений права на повторне звернення до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову із належним обґрунтуванням заявита наданням відповідних доказів на підтвердження заявлених вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 адвоката Дички Анжеліки Русланівни.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кошель Надії Миколаївнизалишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2019 року.

Головуючий: Судді: