Головуючий суду 1 інстанції - Пронька В.В.
Доповідач -Суддя доповідач: Луганська В.М.
Справа № 420/1833/18
Провадження № 22-ц/810/559/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Луганської В.М.

суддів: Авалян Н.М., Єрмакова Ю.В.

за участю секретаря Перишкіна Т.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Айдар»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 29 травня 2019 року постановлене судом у складі судді Проньки В.В. в смт. Новопсков Луганської області за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Айдар» про визнання недійсними договорів оренди землі та зобов`язання повернути земельні ділянки,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеними вимогами в обґрунтування яких вказала, що вона є власником земельної ділянки № 44 , площею 5,5100 га, кадастровий номер :01:001:0025, розташованої на території Осинівської сільської ради Новопсковського району Луганської області та власником земельної ділянки № 46 , площею 6,6400 га, кадастровий номер :01:001:0027, розташованої на території Осинівської сільської ради Новопсковського району Луганської області.

У 2017 році відповідач повідомив позивача, що необхідно виготовити обмінні файли на належні земельні ділянки та повернув позивачу другий примірник договорів оренди землі на вказані земельні ділянки. Під час огляду договорів оренди землі виявилося, що підписи у договорах оренди землі б/н від 15.05.2007 року, зареєстрованих 06.06.2007 року у Державному реєстрі земель не позивача, а зовсім іншої невідомої особи.

Для встановлення цього позивач звернувся до Луганського Науково-дослідного експертно - криміналістичного центру для виготовлення висновку експертного дослідження почерку та підписів. Після отримання вказаного висновку виявилося, що вказані договори підписані не позивачем а іншою особою.

У зв`язку з викладеним позивач просила суд визнати недійсним договір землі №б/н щодо земельної ділянки № 44 , площею 5,5100 га, кадастровий номер :01:001:0025, укладений 15.05.2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Айдар», визнати недійсними договір оренди землі № 46, площею 6,6400 га, кадастровий номер :01:001:0027, укладений 15.05.2007 року та зобов`язати ТОВ «Айдар» повернути позивачу земельні ділянки № 44 площею 5, 5100 га та № 46 , площею 6,6400 га, та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області 29 травня 2019 року в задоволенні вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Айдар» про визнання недійсними договорів оренди землі та зобов`язання повернути земельні ділянки відмовлено у зв`язку зі спливом позовної давності.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій просить суд скасувати рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 29 травня 2019 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що згідно висновку експерта Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за результатами почеркознавчого експертного дослідження, проведеного за заявою позивача, підпис ОСОБА_1 , розташований у розділі «Підписи сторін» у графі «Орендодавець зліва від прізвища ОСОБА_1 у типовому договорі оренди землі б/н від 15.05.2007 року щодо оренди земельної ділянки № 44 , площею 5, 5100 га, кадастровий номер :01:001:0025, розташований у розділі «Підписи сторін» у графі «Орендодавець» зліва від прізвища ОСОБА_1 та у типовому договорі оренди землі б/н від 15.05.2007 року щодо оренди земельної ділянки № 46 площею 6,6400 га, укладеному між ОСОБА_1 та ТОВ «Айдар» виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оспорювані договори оренди землі від 15.05.2007 року укладено за відсутності вільного волевиявлення позивача, однак дійшов необґрунтованого висновку про те, що перебіг строку позовної давності почався з часу отримання позивачем орендної плати та правовідносин, які виникли з договору оренди землі з 2007 року.

Суд першої інстанції допустив та видав за встановлену у судовому засіданні ту обставину, що позивачка могла отримати свій примірник оспорюваних договорів у 2008 році, висновки суду про те, що позивачка у 2008 році знала про існування оспорюваних договорів оренди землі не відповідає обставинам справи. Рішення суду не відповідає засадам рівності стороін, висновки суду ґрунтуються на припущеннях. Скаржник посилається на те, що відповідач не надав до суду доказів того, що дані примірники договорів були вручені ОСОБА_1 у 2017 році. Доказами того, що саме у 2017 році відбулася процедура внесення змін до договорів оренди землі є копія листа повідомлення про відмову від укладання додаткової угоди та вимога надати документи від 25.09.2017 року.

Скаржник посилається на те, що позивач не вчиняла підписи в оспорюваних договорах оренди землі, існує факт відсутності волевиявлення орендодавця на укладання вищевказаних договорів оренди землі. Факт отримання плати за користування землею не може свідчити про погодження з умовами вказаних договорів та не створює для позивача правових наслідків. У 2007 році позивач ніяку не могла дізнатися, про те, що саме ці договора оренди землі є підробними, оскільки вона їх не підписувала, а примірник отримала у 2017 році.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Айдар» вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 не має, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення та посилається на те, що отримуючи орендну плату позивач фактично визнала та схвалювала наявність протягом більш ніж десяти років договірних відносин з ТОВ «Айдар» на умовах оспорюваних договорів. Про існування договорів з іншими умовами або наявність інших текстів договорів з власним підписом, позивач та її представник в судовому засіданні належними та допустимими доказами не довели.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, про місце та час судового засідання повідомлена належним чином. Представник позивача в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу, посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник ТОВ «Айдар» в судове засідання не з`явився, про місце та час судового засідання повідомлений у визначеному законом порядку.

Враховуючи положення ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим розглянути справу без участі скаржника та представника відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спірні договорои оренди землі укладено за відсутності волевиявлення власника землі на їх укладання, що відповідно до статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. В судовому засіданні представником відповідача заявлено про застосування наслідків пропущення строку звернення до суду. Суд дійшов висновку, що позивач знала про наявність укладених від її імені договорів оренди від 15.05.2007 року у 2008 році, отримувала орендну плату більше ніж десять років, з позовом про визнання недійсним договорів оренди позивач звернулася у жовтні 2018 року, тобто з пропущеним строком, що є підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог у звязку зі спливом позовної давності.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянк № 44 площею 5,5100 га, кадастровий номер :01:001:0025, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Осинівської сільської ради Новопсковського району Луганської області та земельної ділянки № 46 площею 6,6400 га, кадастровий номер :01:001:0027, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Осинівської сільської ради Новопсковського району Луганської області, що підтверджується державними актами на право власності на земельну ділянку (а.с.10, 11).

15 травня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Айдар» укладений договір оренди землі без номера, предметом якого є земельна ділянка № 44 площею 5,5100 га, у тому числі ріллі 5,5100 га, та договір оренди землі без номера, предметом якого є земельна ділянка № 46 площею 6,6400 га, у тому числі ріллі 6,6400 га, яка розташована на території Осинівської сільської ради Новопсковського району Луганської області, строком на 15 років.

Вказані договори оренди землі були зареєстровані у Новопськовському РРО, про що у державному реєстрі земель вчинено записи від 06.06.2007 за №62, за № 69.

На підставі актів приймання-передачі земельних ділянок без зазначення дати їхнього складання, орендодавець передав зазначені вище земельні ділянки у користування орендарю.

Позивач не заперечує підписання вищезазначених договорів оренди землі, які були зареєстровані в органах Держземкадастру, однак заперечує підписання договорів оренди примірник яких отримала від відповідача у 2017 році.

Згідно з висновку експертного дослідження Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за результатами почеркознавчого експертного дослідження №19/113/6-4/4 від 29.08.2018, проведеного за заявою позивача, підпис від імені ОСОБА_1 , розташований у розділі «Підписи сторін», у графі «Орендодавець» зліва від прізвища ОСОБА_1 , у типовому договорі оренди землі б/н від 15.05.2007 щодо оренди земельної ділянки № 44 площею 5,5100 га, укладеному між ОСОБА_1 та ТОВ «Айдар», а також підпис від імені ОСОБА_1 , розташований у розділі «Підписи сторін», у графі «Орендодавець» зліва від прізвища ОСОБА_1 , у типовому договорі оренди землі б/н від 15.05.2007 щодо оренди земельної ділянки № 46 площею 6,6400 га, укладеному між ОСОБА_1 та ТОВ «Айдар», виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.19 -24).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті 14, 17 Закону «Про оренду землі»).

Відповідно до статті 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Положеннями частини першої статті вказаного вище 16 Закону передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учпасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено, що спірні договори оренди, укладено від імені позивача, підписані не нею, а іншою особою. Вказані обставини підтверджуються висновком експертного дослідження Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за результатами почеркознавчого експертного дослідження №19/113/6-4/4 від 29.08.2018.

Вказаний висновок відповідачем не спростовано та не надано суду належних та допустимих доказів того, що укладені договори оренди землі підписані позивачкою.

Враховуючи, що висновком експертного дослідження Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за результатами почеркознавчого експертного дослідження №19/113/6-4/4 від 29.08.2018, що підпис у договорах оренди землі б/н від 15.05.2007 року щодо оренди земелльної ділянки №44 площею 5, 5100 га та оренди земельної ділянки № 46 площею 6, 6400 га не належать ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оспорювані договори оренди землі від 15.05.2007 року укладено за відсутності вільного волевиявлення позивача, позивач особисто не підписувала договори оренди землі, повноваження на це в установленому законом порядку іншій особі не надавала, що свідчить про відсутність волі орендодавця на його укладення, а тому наявні правові підстави для визнання їх недійсними та повернення земельних ділянок власнику.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому позивач повинен довести той факт, що він не міг довідатись про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, що інформацію щодо порушеного права позивач мав можливість отримати раніше.

Факт отримання орендної плати не є визначальним в обчисленні строків позовної давності, якщо особа, права якої порушено вважала, що правовідносини виникли з інших підстав.

Саме таку правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі 6-48цс15, а Верховний Суд у своїй практиці від неї не відступав (справа № 146/293/16-ц).

Велика палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) не знайшла підстав для відходу від такої правової позиції.

Позивач пов`язує порушення його прав саме з приводу умов, які зазначені у договорах та які вона не підписувала і про які дізналась у 2017 році, а не з фактом користування відповідачем її земельною ділянкою.

Посилання відповідача на те, що початок перебігу позовної давності необхідно обчислювати з моменту, коли позивач отримала плату за користування суперечить нормам статті 261 ЦК України.

Перебіг позовної давності починається не з моменту, коли сторони домовились про тимчасове користування земельною ділянкою позивача та отримання останнім плати за користування земельною ділянкою, а з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, тобто коли позивач дізналася, що умови і зміст договору не відповідає тим, умовам на які вона погоджувалася під час укладання договору оренди землі.

Оскільки позивач у 2017 році при огляді примірників договорів оренди землі, які були надані їй відповідачем, виявила, що договори підписані не нею, а в суд звернулася за захистом порушеного права у жовтні 2018 року, то строк позовної давності позивачем не пропущено. Тому суд помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог у зв'язку зі спливом позовної давності.

На підставі вищевикладеного, відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заявлених вимог позивача.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Скаржником при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 2114, 40 грн. (а.с.2-4), при подачі апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 3171, 60 грн. (а.с.170). Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, то судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з ТОВ «Айдар» на користь ОСОБА_1 у розмірі 5286, 00 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 29 травня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким заявлені вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Айдар» про визнання недійсними договорів оренди землі та зобов`язання повернути земельні ділянки задовольнити.

Визнати недійсним договір б/н земельної ділянки № 44 площею 5,5100 га, кадастровий номер :01:001:0025, укладений 15.05.2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Айдар», зареєстрований 06.06.2007 року у Державному реєстрі земель вчинено запис за №69.

Визнати недійсним договір оренди землі б/н земельної ділянки № 46 площею 6,6400 га, кадастровий номер :01:001:0027, укладений 15.05.2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Айдар», зареєстрований 06.06.2007 року у Державному реєстрі земель вчинено запис за №62.

Зобов`язати ТОВ «Айдар» повернути ОСОБА_1 належні їй земельні ділянки № 44 площею 5,5100 га, кадастровий номер :01:001:0025, та № 46 площею 6,6400 га, кадастровий номер :01:001:0027, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходиться на території Осинівської сільської ради Новопсковського району Луганської області.

Стягнути з ТОВ «Айдар» () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , проживає АДРЕСА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 5286, 00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 13 вересня 2019 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: Н.М. Авалян

Ю.В. Єрмаков