РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/18718/17

Провадження № 22-ц/4815/727/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.,
секретар судового засідання КовальчукЛ. В.,

учасники справи:

позивач Міністерство оборони України,
позивач Квартирно-експлуатаційний відділ м. Рівне,

відповідач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
відповідач ОСОБА_3 ,
відповідач ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 березня 2019 року у справі за позовом Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення, ухвалене у складі судді Смолій Л. Д. в м. Рівне о 16 годині 15 хв., дата складання повного тексту рішення невідома,

в с т а н о в и в:

В грудні 2017 року Міністерство оборони України звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод Міністерству оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м.Рівне у здійсненні права користування та розпорядження службовою квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування позову посилається на те, що відповідач ОСОБА_1 19.12.2011 на час проходження військової служби у Рівненському гарнізоні на посаді заступника військового прокурора Рівненського гарнізону разом з членами своєї сім`ї отримали службовий ордер № 7149 на право вселення в жиле приміщення службову квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Після звільнення з військової служби ОСОБА_1 та члени його сім`ї усупереч вимогам чинного законодавства не звільнили займане ними службове жиле приміщення у м. Рівне та продовжують його утримувати на даний час. За результатами проведеного комісійного огляду вказаної службової квартири встановлено, що відповідачі у квартирі не проживають, фактично проживають сторонні особи, які її винаймають. Окрім того зазначає, що родина ОСОБА_1 отримала постійне житло за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України трикімнатну квартиру у м. Івано-Франківськ.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 березня 2019 року позовні вимоги Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення задоволено повністю. Усунуто перешкоди Міністерству оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне у здійсненні права користування та розпорядження майном службовим жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із вказаного жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто з відповідачів по 400 грн. з кожного на користь Міністерства оборони України судового збору, сплаченого при зверненні до суду.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ОСОБА_2 (кожен окремо) оскаржили його в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що рішення місцевого суду є таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування фактичних обставин справи. Суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував, що він подавав до суду клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки з роботи він був звільнений 23 липня 2012 року і з того часу проживає у квартирі, а відповідно перебіг строку позовної давності починається із часу його звільнення з військової служби 23.07.2012 року. Саме така правова позиція Верховного Суду України висловлена у справі № 653/1096/16-ц, яку суд не врахував при розгляді справи. Судом першої інстанції при прийнятті рішення незаконно враховано акт комісії від 28 вересня 2017 рокук, що здійснювала огляд його квартири. Такий акт і огляд є незаконним, адже позивач не надав документів про створення комісії. Не заперечує, що ОСОБА_6 могла перебувати у його житлі на час огляду його комісією, оскільки на його прохання вона наглядає за квартирою в час, коли вони відсутні. Його постійним місцем проживання є: АДРЕСА_2 , і про це він надав до суду достатньо доказів, однак суд, з невідомих причин, ці докази не взяв до уваги, а також не допитав ОСОБА_7 в якості свідка. Суд у своєму рішенні посилається на ст.124 ЖК України, однак безпідставно не враховує положення ст.125 ЖК України, де зазначено, що не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове житлове приміщення, не менш як 10 років. Відповідно до наказу № 620 к від 19 липня 2012 року він звільнений з посади заступника військового прокурора Рівненського гарнізону Західного регіону України з 23 липня 2012 року у зв`язку із звільненням з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу». Вислуга років станом на 23 липня 2012 року становить 21 рік 09 місяців 08 днів. Зазаначає, що відповідно до довідки, що видана КЕВ м. Рівне № 1919 від 18.09.2018 року, перебуває в списках військовослужбовців Рівненського гарнізону, які потребують поліпшення житлових умов під № 566 від 27.02.2009 року в загальній черзі та під № 56 в позачерговій черзі. Суд в своєму рішенні послався на наказ Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за № 24/20337 (із змінами, втратив чинність 16.12.2018 року), однак не врахував, що в п. 3.16. Інструкції вказано, що особа, звільнена з військової служби, яка має вислугу менше ніж 10 років, підлягає виселенню зі службового жилого приміщення з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Зазначив, що на даний час перебуває на квартирному обліку як особа, що потребує поліпшення житлових умов. Жодних документів не подано, що дана квартира перебуває на балансі позивача і є його власністю. Не може бути виселена з квартири неповнолітня дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Із зазначених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

В поданому на апеляційну скаргу відзиві Міністерство оборони України вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_4 вважає рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування фактичних обставин справи та невідповідності їм висновків суду. Вказує, що акт комісії від 28.09.2017 року, який суд поклав у основу рішення, є недопустимим доказом, оскільки складений комісією, яка не мала на такі дії необхідних повноважень, всупереч встановленому порядку та з порушенням конституційного права особи на недоторканість житла. Додає, що допитані у суді свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 показали, що про здачу в оренду житла їм повідомила ОСОБА_7 , і це також відображено у вищезазначеному акті комісії, а відтак має місце порушення п.2 ст. 90 ЦПК України щодо недопустимості такого доказу як покази свідка, якщо вони ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, без допиту останніх. Оскільки ОСОБА_7 не допитувалася судом першої інстанції, то відомості про факт передачі в оренду житла не знайшов свого підтвердження. Стверджує, що місцевим судом не було застосовано положень ст. 125 ЖК України, яка встановлює коло осіб, що не можуть бути виселені із займаного житлового приміщення без надання іншого. Вказує, що її батько ОСОБА_1 та члени його сім`ї підпадають під категорію таких осіб, адже він прослужив у військовій прокуратурі більше 10 років, отримав інвалідність ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби. Звертає увагу суду, що після отримання службової квартири, тобто після грудня 2011 року вони не отримували житла у Рівненському гарнізоні, а з лютого 2009 року перебувають на черзі у списках військовослужбовців, що потребують поліпшення житлових умов під № 566 у загальній черзі та під № 56 у позачерговій станом на вересень 2018 року, і це свідчить про те, що їхня сім`я не забезпечена житлом. Стверджує, що її сестра, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є неповнолітньою та не може бути виселена із займаного приміщення без надання іншого житлового приміщення. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважає рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування фактичних обставин справи та невідповідності їм висновків суду. Зазначає, що позивачем при зверненні до суду пропущено строк позовної давності та пояснює, що у право на звернення до суду із даним позовм виникло після звільнення її чоловіка ОСОБА_1 з військової служби з 23 липня 2012 року, тоді позов подано до суду в листопаді 2017 року. Додає, що нею до суду першої інстанції подавалася відповідна заява про застосування строку позовної давності, проте судом не взята до уваги. Вказує, що акт комісії від 28.09.2017 року, який суд поклав у основу рішення, є недопустимим доказом, оскільки складений комісією, яка не мала на такі дії необхідних повноважень, всупереч встановленому порядку та з порушенням конституційного права особи на недоторканість житла. Заперечує факт здачі житла в оренду та пояснює, що їхня сім`я проживає в м. Рівному, чоловік займається адвокатською діяльністю та отримує пенсію в управлінні ПФУ м.Рівне. Додає, що допитані у суді свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 показали, що про здачу в оренду житла їм повідомила ОСОБА_7 , і це також відображено у вищезазначеному акті комісії, а відтак має місце порушення п.2 ст. 90 ЦПК України щодо недопустимості такого доказу як покази свідка, якщо вони ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, без допиту останніх. Оскільки ОСОБА_7 не допитувалася судом першої інстанції, то відомості про факт передачі в оренду житла не знайшов свого підтвердження. Стверджує, що місцевим судом не було застосовано положень ст. 125 ЖК України, яка встановлює коло осіб, що не можуть бути виселені із займаного житлового приміщення без надання іншого. Вказує, що її батько ОСОБА_1 та члени його сім`ї підпадають під категорію таких осіб, адже він прослужив у військовій прокуратурі більше 10 років, отримав інвалідність ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби. Звертає увагу суду, що після отримання службової квартири, тобто після грудня 2011 року вони не отримували житла у Рівненському гарнізоні, а з лютого 2009 року перебувають на черзі у списках військовослужбовців, що потребують поліпшення житлових умов під № 566 у загальній черзі та під № 56 у позачерговій станом на вересень 2018 року, і це свідчить про те, що їхня сім`я не забезпечена житлом. Стверджує, що їхня дочка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є неповнолітньою та не може бути виселена із займаного приміщення без надання іншого житлового приміщення. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційні скарги підлягають до задоволення.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК України та іншими нормативно-правовими актами (стаття 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»).

Відповідно до ст.118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно з ч. 2 ст.121 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Відповідно до ст.122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Судом встановлено, що згідно ордеру на житлове приміщення № 7149 від 19 грудня 2011 року ОСОБА_1 на сім`ю у складі чотирьох осіб, що складається, окрім нього, з дружини ОСОБА_2 , доньки ОСОБА_13 , доньки ОСОБА_3 , на право зайняття житлового приміщення житловою площею 34,9 кв.м., яке складається з трьох кімнат за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до рішення міськвиконкому від 13.12.2011 року № 210 надано службове житло (а.с. 9).

Розпорядженням начальника Рівненського гарнізону від 23.02.2011 року № 3 оформлено встановленим порядком як службову квартиру АДРЕСА_1 , яка надійшла для забезпечення службовим житлом військовослужбовців Рівненського гарнізону та закріплено її за військовою прокуратурою Рівненського гарнізону.

Відповідно до п.3.10 укладеного між КЕВ м. Рівне та ОСОБА_1 договору найму житлового приміщення військовослужбовцями, які не здали постійне житло за попереднім місцем служби, наймач зобов`язаний звільнити займане службове житлове приміщення у двомісячний термін з дня видання наказу про виключення зі списків особового складу військової частини.

Наказом № 620 к від 19 липня 2012 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника військового прокурора Рівненського гарнізону Західного регіону України з 23 липня 2012 року у зв`язку із звільненням з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ група у зв`язку із захворюванням, що пов`язане з проходженням військової служби

Вислуга років ОСОБА_1 станом на 23 липня 2012 року становить 21 рік 09 місяців 08 днів (а.с. 39).

Як вбачається із відповіді на запит начальника Центрального територіального юридичного відділу до військової прокуратури Західного регіону України Семчук М.М. військову службу в органах військової прокуратури Західного регіону України не проходить.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 КЕВ м. Рівне було повідомлено про необхідність здачі квартири АДРЕСА_1 враховуючи укладений між ним на КЕВ м. Рівне 11 березня 2011 року «Договір найму житлового приміщення військовослужбовцями, які не здали постійне житло за попереднім місцем служби», оскільки квартира надавалась йому на час проходження служби в м. Рівне.

З адресної картки м. Рівне, що видана Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.59) станом на 15.02.2017 року, окрім відповідача ОСОБА_1 , також зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців визначений статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 03.08.2006 року «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» та Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 № 737.

Відповідно до п. 3.1. Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 № 737, військовослужбовці та члени їх сімей, за відсутності в них за місцем проходження служби жилого приміщення, мають право на отримання службових жилих приміщень. Службове жиле приміщення надається під час виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби.

Відповідно до ст..125 ЖК без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено:

осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії;

сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків;

осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;

осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення;

осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;

пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України;

одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Матеріали справи містять довідку до акта огляду МСЕК серії РВН № 0218097 про те, що ОСОБА_1 присвоєна ІІІ група інвалідності у зв`язку із захворюванням, що пов`язане з проходженням військової служби (а.с. 69).

Така обставина вказує на те, що відповідач ОСОБА_1 не може бути виселений із займаного приміщення, оскільки його інвалідність пов`язана з проходженням військової служби, а відтак він підпадає під дію положень ст.. 125 ЖК України.

Згідно п. 3.16 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 № 737, особа, звільнена з військової служби, яка має вислугу менше ніж 10 років, підлягає виселенню зі службового жилого приміщення з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством.

Як вбачається із наказу № 620 к від 19 липня 2012 року про звільнення ОСОБА_1 , його вислуга років станом на 23 липня 2012 року перевищує зазначений десятирічний термін і складає 21 рік 09 місяців 08 днів (а.с. 39), а тому на нього не поширюється дія вищевказаного пункту Інструкції.

Пунктом 3.14 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 № 737 передбачено, що військовослужбовець, особа, звільнена з військової служби, та члени його сім`ї зобов`язані у двомісячний строк звільнити займане ними службове жиле приміщення в разі одержання житла для постійного проживання або вибуття для виконання службових обов`язків за кордон разом із членами сім`ї.

Як встановлено судом, відповідач із членами своєї сім`ї після отримання спірної службової квартири у грудні 2011 року не отримував іншого службового житла у Рівненському гарнізоні.

Більш того, відповідач з лютого 2009 року перебуває на квартирному обліку, що підтверджується витягом з рішення виконавчого комітету Рівненської міської ради № 24 від 15.02.2011р., яким ОСОБА_1 прийнято на квартирний облік за місцем проходження військової служби у список загальної черги та у список на позачергове отримання житла (а.с. 54).

Як вбачається із повідомлення начальника КЕВ м.Рівне від 18.09.2018р. № 1919, станом на 12 вересня 2018 року ОСОБА_1 в списках військовослужбовців Рівненського гарнізону, які потребують поліпшення житлових умов перебуває під № 566 в загальній черзі та під № 56 у позачерговій черзі (а.с. 189).

Відомостей про те, що відповідач знятий з квартирного обліку, сторонами не подано і судом їх також не здобуто.

Враховуючи наведені обставини справи у взаємозв`язку, норми закону, якими вони врегульовані, апеляційний суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для виселення відповідача та членів його сім`ї із займаного службового житлового приміщення.

Доводи сторони позивача про те, що відповідач забезпечувався житлом в м. Івано-Франківську, яке належить йому на праві власності, апеляційним судом до уваги не беруться при вирішенні даного спору, оскільки лежать у іншій площині правовідносин. В даному спорі предметом позову є виселення із службового житлового приміщення, яке відноситься до права користування, а не права власності на житло.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були неповно встановлені обставини справи, та невірно застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з позивачів на користь відповідачів підлягає стягненню сплачений ними за подачу апеляційних скарг судовий збір: на користь ОСОБА_1 1 600 грн. (згідно квитанцій від 09.04.19р., від 11.05.19р.), на користь ОСОБА_4 2 400 грн. (згідно квитанції від 15.07.2019р.), на користь ОСОБА_2 2 400 грн. (згідно квитанції від 15.07.2019р.)

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 березня 2019 року скасувати.

В задоволенні позову Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення відмовити.

Стягнути Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне по 800 (вісімсот) гривень 00 копійок з кожного на користь ОСОБА_1 сплаченого ним судового збору.

Стягнути Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне по 1 200 (одна тисяча двісті) гривень 00 копійок з кожного на користь ОСОБА_2 сплаченого нею судового збору.

Стягнути Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне по 1 200 (одна тисяча двісті) гривень 00 копійок з кожного на користь ОСОБА_4 сплаченого нею судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2019 року.

Головуючий підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Хилевич С. В.

підпис ОСОБА_14 .

Копія вірна: суддя

Рівненського апеляційного суду Ковальчук Н. М.