ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 вересня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/4924/19

Головуючий у першій інстанції - Коверзнев В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1089/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Губар В.С., Євстафіїва О.К.,

секретар: Кривопиша Я.О.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 21 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

дата складання повного тексту: 21 червня 2019 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В :

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив накласти стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю відповідачки, ОСОБА_3 на праві власності, в межах належної до виплати ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 11683 доларів США.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 квітня 2019 року по справі №742/1832/18 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про накладення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , в межах суми заборгованості по договору позики від 17 жовтня 2015 року в розмірі 70000 грн. Пред`являючи позов менш ніж на 25% від загальної суми заборгованості за договором позики позивач сподівався на позасудовий спосіб вирішення справи, однак відповідач категорично відмовляється добровільно виконувати боргові зобов`язання спадкодавця ОСОБА_3 Усвідомивши позицію відповідача ОСОБА_1 у справі №742/1832/18 було подано заяву про збільшення позовних вимог, проте судом відмовлено у її прийнятті, оскільки вона була подана після закінчення стадії підготовчого судового засідання.

Позивач зазначає, що між ним та ОСОБА_3 , який помер в 2017 році, при укладенні договору позики 17 жовтня 2015 року було дотримано просту письмову форму договору, безпосередньо обумовивши умови його укладення, а відповідач по справі, як спадкоємиця боржника, відмовляється задовольнити його вимоги шляхом одноразового платежу, отже наявні підстави для погашення заборгованості шляхом звернення на одержану ОСОБА_2 спадщину - на квартиру АДРЕСА_1 межах належної до виплати грошової суми в розмірі - 14345 доларів США. Оскільки вищезазначеним рішенням по справі №742/1832/18 задоволено позов, заявлений в розмірі лише 70000 грн., що в еквіваленті на валюту, яка визначена в договорі позики становить 2662 доларів США, то наявні підстави для стягнення решти суми позики, а саме - 11683 долари США.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 21 червня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Суд виходив з того, що позивач надав суду копію договору позики від 17 жовтня 2015 року, яка ним не засвідчена, що виключає можливість посилання на неї як на доказ укладення договору позики з ОСОБА_3 ; справа №742/1832/18, яку просив дослідити позивач була надіслана Чернігівському апеляційному суду для розгляду апеляційної скарги на рішення суду від 25 квітня 2019 року й вказана обставина унеможливила задоволення клопотання позивача як на стадії підготовчого засідання, яке відбулося 04 червня 2019 року, так і під час розгляду справи по суті 21 червня 2019 року, ця обставина не є підставою для зупинення провадження у справі, оскільки статті 251, 252 Кодексу не містять норм, які дають право суду зупиняти провадження до розгляду іншої справи, що не впливає на вирішення цієї справи - лише з метою отримання можливості дослідження наявних в ній доказів, тому як позивачу ніщо не заважало надати необхідні докази під час звернення до суду з цим позовом; підтвердженням існування непогашеної суми заборгованості є виключно оригінал цього договору; позивач не надав й оригінали письмових доказів, що підтверджують розмір погашеної ОСОБА_3 суми заборгованості, а також копію рішення суду по справі №742/1832/18, яке підтверджує стягнення частини суми боргу.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, задовольнивши їх в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення є несправедливим, необ`єктивним та незаконним, таким, яке порушує права позивача гарантовані ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод майнові права.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що оригінал договору позики на момент подання даного цивільного позову знаходився в цивільній справі №742/1832/18, яка перебувала в канцелярії Деснянського районного суду м.Чернігова. Апелянт зазначає, що ним було проінформовано суд про неможливість його подання та про необхідність огляду попередньої справи в цілому, оскільки предмет і підстави в даних справах є ідентичними; та що відповідач не заперечував укладення договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та належність підпису ОСОБА_3 в ньому. Однак, судом, в порушення ч.6 ст.95 ЦПК України, незважаючи на визнання відповідачем самого факту укладення договору позики, було відмовлено в позові з підстав надання незасвідченої копії договору позики від 17 жовтня 2015 року, що виключало можливість посилання на нього, як на доказ.

Також апеляційна скарга мотивована тим, що при розгляді даної справи, суд, будучи обізнаним про існування справи №742/1832/18 та її надіслання до Чернігівського апеляційного суду для розгляду апеляційної скарги на судове рішення від 25 квітня 2019 року, не скористався процесуальним правом про оголошення перерви в судовому засіданні з метою перевірки доводів про наявність в справі оригіналу договору позики, хоча строк для розгляду справи по суті це дозволяв.

ОСОБА_1 вважає, що йому не було забезпечено право на справедливий судовий розгляд відповідно до ст.6 § 1 Конвенції, оскільки в процесуальній поведінці головуючого вбачається об`єктивна небезсторонність, адже головуючий без попередньо заявлених представником відповідача клопотань щодо дослідження доказу, абсолютно з формальних підстав виключив письмовий договір позики з числа доказів в справі. Припускає, що дії судді в частині виключення з числа доказів наданий ним письмовий договір позики переслідували законну мету - постановлення судового рішення на підставі безспірних сторонами доказів, однак за фактичних обставин вказаний договір ніким не піддавався сумніву щодо його автентичності.

Крім того, ОСОБА_1 вказує, що рішенням Чернігівського апеляційного суду від 02 липня 2019 року рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 квітня 2019 року змінено лише в 2 абзаці резолютивної частини, а саме: слово «накласти» замінено на слово «звернути», тим самим підтвердивши правомірність заявлених позовних вимог, а обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Представник ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить поновити строк на подання відзиву та відхили апеляційну скаргу ОСОБА_1 повністю, оскільки позивач належним чином не виконав свої власні обов`язки визначені ст.ст.83, 95 ЦПК України. В той же час, представник не надав заперечень проти задоволення клопотання ОСОБА_1 про витребування справи №742/1832/18 для огляду в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Апеляційним судом встановлено, що 17 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого позикодавець надав позичальнику позику в сумі 40000 доларів США в строк до 18 жовтня 2020 року. За умовами договору, після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику договір позики, наявність оригіналу договору позики у позичальника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

14 липня 2017 року за заявою ОСОБА_2 Другою чернігівською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3

14 вересня 2017 року ОСОБА_1 направив до нотаріальної контори вимогу (претензію) до спадкоємців ОСОБА_3 про наявність боргу в сумі 14 345 доларів США, який підлягає поверненню спадкоємцями боржника. Претензія була зареєстрована 18 вересня 2017 року за №2174/02-14.

За життя ОСОБА_3 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22 травня 2018 року встановлено факт того, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 є троюрідним братом ОСОБА_2 Свідоцтв про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_3 відповідачкою не отримувалось.

Вказані обставини встановлені при розгляді справи №742/1832/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, яка оглянута апеляційним судом в судовому засіданні при розгляді даної справи.

Вбачається, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено, накладено стягнення на його користь на спадкове майно боржника ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме кв. АДРЕСА_1 , в межах суми заборгованості по договору позики в розмірі 70000 грн.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 02 липня 2019 року, вищезазначене рішення змінено, а саме - замінено в абзаці другому резолютивної частини рішення слово «накласти» на слово «звернути». В іншій частині рішення залишено без змін.

Слушними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На час звернення до суду з даним позовом претензії ОСОБА_1 в добровільному порядку ОСОБА_2 задоволені не були, тому ОСОБА_1 скористався своїм правом на подання позовної заяви про звернення стягнення на квартиру в межах всієї суми позики.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтями 1216, 1217 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкування як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах.

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги (частина друга статті 1281 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Подаючи позовну заяву ОСОБА_1 просив в порядку підготовки справи до судового розгляду витребувати в канцелярії Деснянського районного суду м.Чернігова цивільну справу №742/1832/18, оскільки вона містить оригінал договору позики від 17 жовтня 2015 року та оригінал висновку почеркознавчої експертизи №1363. Проте, вбачається, що судом формально в рішенні зазначено, що справа №742/1832/18 була надіслана Чернігівському апеляційному суду для розгляду апеляційної скарги на рішення суду від 25 квітня 2019 року та що вказана обставина унеможливила задоволення клопотання позивача, як на стадії підготовчого засідання, яке відбулося 04 червня 2019 року, так і під час розгляду справи по суті 21 червня 2019 року. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що суд міг скористатися своїм правом на оголошення перерви в судовому засіданні з метою перевірки доводів позовної заяви про наявність в справі оригіналу договору позики, адже строк для розгляду справи по суті ще дозволяв, заслуговують на увагу. Так, вбачається, що питання наявності, чи відсутності даної справи в канцелярії суду вирішувалось лише при розгляді справи по суті 21 червня 2019 року, а не при підготовці справи до розгляду. Також вбачається, що провадження в даній справі відкрито 08 травня 2019 року, однак суд першої інстанції передчасно прийшов до висновку про необхідність термінового розгляду справи, належним чином не дослідивши обставини справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами ст.6 Конвенції є верховенство права та доступ до правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на справедливий суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини, яку він викладає у своїх рішеннях.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

Так, у справі «Bellet v. France», Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Ключовими принципами ст.6 Конвенції є верховенство права та доступ до правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

У справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві, у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст.6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

Слід також зазначити, що відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом п.3, 4 ч.5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст.6 Конвенції). Так у справі «Delcourt v.Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

В рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини також вказав, що «надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог».

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заслухавши пояснення, які надані представником відповідача в судовому засідання 21 червня 2019 року, апеляційним судом встановлено, що сторона відповідача не оспорювала копію Договору позики від 17 жовтня 2015 року, як доказу в даній справі. Позиція відповідача полягала в тому, що суд мав би закрити провадження в даній справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, при цьому послався на рішення саме по справі №742/1832/18; що підписуючи Договір позики, ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій; що умовами договору визначено строк його виконання, який ще не настав, а дострокове повернення коштів не передбачено; відповідач ще не отримала свідоцтво про прийняття спадщини; відповідачу не було відомо про наявність боргів ОСОБА_3 ; позивач не надав доказів, які саме суми та коли були сплачені ОСОБА_3 на виконання Договору позики. Тобто, сторона відповідача не оспорювала копію Договору позики, вимоги про його недійсність останніми не заявлялись.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги, що оригінал договору позики перебував на момент подання цивільного позову в цивільній справі №742/1832/18, яка перебувала в канцелярії Деснянського районного суду м.Чернігова та ним було проінформовано суд про неможливість його подання та огляд в цілому, так як предмет і підстави в них є ідентичними; відповідач не заперечував укладення договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та належність підпису ОСОБА_3 в ньому, однак, судом, незважаючи на визнання відповідачем самого факту укладення договору позики, було відмовлено в позові з підстав надання незасвідченої копії договору позики від 17 жовтня 2015 року, що виключає можливість посилання на нього, як на доказ, в порушення ч.6 ст.95 ЦПК України, повністю знайшли своє підтвердження при розгляді апеляційної скарги.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та задовільнити позов ОСОБА_1 в повному обсязі, при цьому слід звернути стягнення на спірну квартиру, що належала на праві власності ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 році, в межах належної до виплати ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 11683 доларів США, тобто різниці між вже стягнутою рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 квітня 2019 року сумою 70000 грн. (2662 доларів США) та загальним боргом спадкодавця 14345 доларів США, що встановлений судовим рішенням у вказаній справі.

Крім того, ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір в сумі 3072 грн. 64 коп. та при поданні апеляційної скарги 4608 грн. 96 коп., з відповідачки на користь ОСОБА_1 також слід стягнути 7681 грн. 60 коп. у відшкодування понесених судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, п.4 ч.1 ст. 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 21 червня 2019 року - скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що належала на праві власності ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 році, в межах належної до виплати ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 11683 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору при поданні позовної заяви в сумі 3072 грн. 64 коп. та при поданні апеляційної скарги 4608 грн. 96 коп., а разом 7681 грн. 60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови (крім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України).

Повний текст постанови виготовлено 12.09.2019 року.

Головуючий: Судді: