Справа № 567/476/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2019 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

при секретарі - Гічиновська Я.В.

за участю

позивача ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням

в с т а н о в и в:

в Острозький районний суд Рівненській області з позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим будинком з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 звернулася ОСОБА_1 .

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 вказує, що є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані в АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 14.04.2000 р.

Вказує, що згідно довідки №406 від 03.04.2019 її сім' складається з наступних осіб: співмешканець ОСОБА_3 , 1970 року народження, (зареєстрований, але не проживає); дочка ОСОБА_4 , 2001 року народження; син ОСОБА_4 , 2007 року народження; син ОСОБА_5 , 2015 року народження; син ОСОБА_6 , 2013 року народження.

Зазначає, що 30 березня 1995 року вона уклала шлюб із ОСОБА_3 , який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції Хмельницької області, актовий запис № 44.

18 січня 2011 року шлюб між нею та відповідачем був розірваним, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 03 від 18.01.2011 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 18.01.2011 року.

Вказує, що після розірвання шлюбу, з 2012 року відповідач не проживав і не проживає в належному їй будинку.

Так, згідно актів обстеження, виданих Могилянівською сільською радою Острозького району РІвненської області від 16.12.2015, від 22.01.2016 та 22.10.2018, підтверджено той факт, що з 2012 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає в будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , але зареєстрований за даною адресою.

Також, актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №407, складеним Могилянівською сільською радою Острозького району Рівненської області 03.04.2019 року, встановлено, що при обстеженні матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 було виявлено, що вона дійсно проживає разом з дітьми, її колишній чоловік ОСОБА_3 дійсно не проживає в даній сім`ї та за даною адресою, хоча зареєстрований в даному будинку.

На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 також стверджує, що їй, як власнику житлового будинку, створюються перешкоди в користуванні приватним майном через додаткові витрати на оплату комунальних послуг та інших обов`язкових платежів, а також розпорядження ним, окрім того вважає, що підстав для продовження терміну зберігання за ним права користування спірним житловим приміщенням, передбачених ст.71 ЖК України немає, його речей в даному будинку немає, в добровільному порядку з реєстрації відповідач не знімається, чим перешкоджає їй, як власнику, вільно розпоряджатися належним майном.

Посилаючись на викладені обставини, просить визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Острозького районного суду від 18.04.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судовий розгляд справи в порядку загального позовного провадження, відповідачу було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився без повідомлення причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України. Клопотань про відкладення розгляду справи, заперечень проти позову відповідач не подав, правом подати відзив на позовну заяву не скористався.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Позивач додатково пояснила, що даний будинок було придбано за кошти її тітки. Після розірвання шлюбу в 2012 році ОСОБА_3 не проживає в спірному будинку, у будинку відсутні його особисті речі, витрат на утримання житла, у тому числі щодо оплати комунальних послуг, він не здійснював. Їй відомо, що відповідач фактично проживає в м.Нетішин Хмельницької області. Окрім того зазначила, що між нею та відповідачем фактично відбувся поділ спільного майна, за яким вона отримала спірний житловий будинок, а відповідач - автомобіль і трактор.

Представник позивача додатково зазначив, що даний будинок дійсно був придбаний під час шлюбу між сторонами, однак за кошти родичів позивачки. Окрім того вказує, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки та оскільки відповідач про поділ майна, зокрема спірного житлового будинку, не звертався, вважає що відповідач втартив своє право претендувати на дане майно.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що проживає в АДРЕСА_2 та знайомий з родиною ОСОБА_8 . Вказав, що ОСОБА_3 не проживає в будинку по АДРЕСА_1 близько 10 років. Фактів, які б вказували, що ОСОБА_3 створюються перешкоди в користуванні будинком йому не відомі.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що проживає в с.Могиляни та є сільським головою даного села. Йому відомо, що ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 Зазначив, що зі слів позивача, даний будинок по АДРЕСА_1 для неї купила її тітка. Підтвердив, що ОСОБА_3 не проживає в даному будинку з 2012 року.

Вказав, що востаннє бачив ОСОБА_3 приблизно 4-5 років тому, коли він приїжджав до дітей. Фактів, які б вказували, що ОСОБА_3 створюються перешкоди в користуванні будинком йому не відомі. Вказав, що договір оренди житла між сторонами в Могилянівській сільській раді не посвідчувався та не реєструвавася.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 14.04.2000 року ОСОБА_1 придбала житловий будинок з надвірними будівлями, що розташовані в АДРЕСА_1 .

Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Могилянівської сілської ради Острозького району Рівненської області №406 від 03.04.2019, вбачається, що сім`я ОСОБА_1 складається з слідуючих осіб: співмешканець - ОСОБА_3 , 1970 року народження, зареєстрований, але не проживає дочка - ОСОБА_4 , 2001 року народження; син - ОСОБА_4 , 2007 року народження; син - ОСОБА_5 , 2015 року народження; син - ОСОБА_6 , 2013 року народження.

Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 0 , копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 виданого 18.01.2011 встановлено, що сторони у справі з 30.03.1995 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 18.01.2011 року.

Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов від 16.12.2015, 22.01.2016, 22.10.2018, 03.04.2019 вбачається, що ОСОБА_3 не проживає у будинку по АДРЕСА_1 .

Отже, судом встановлено, що з 30.03.1995 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 18.01.2011 року.

14.04.2000, тобто під час перебування сторін у шлюбі, між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_1 придбала житловий будинок з надвірними будівлями, що розташовані в АДРЕСА_1 .

При цьому позивач у справі стверджувала, що кошти на купівлю даного житлового будинку вона отримала від своєї тітки, а тому дане майно є її особистою власністю.

Також позивач стверджує про те, що відповідач понад рік не проживає у вказаному будинку, отже в силу ст.405 ЦК України є таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Правовідносини, які виникли між сторонами на підставі викладених фактичних обставин, мають наступне правове регулювання.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (ч.1 ст. 51, п.6 ч.1 ст. 92).

У статті 3 СК України встановлено, що сім`я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім`єю.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Водночас, суд враховує, що згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час такого набуття, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Сімейного Кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 ЦК України).

З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до положень ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, аналізуючи вказані положення закону, суд дійшов висновку, що конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом з тим, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 посилається на те, що грошові кошти, які були витрачені на придбання спірного майна, не є спільним майном подружжя, оскільки були коштами її родичів.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

При цьому суд виходить з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про придбання спірного житла за її особисті кошти чи прийняття даного будинку в дар.

Таким чином, доводи позивача про те, що спірний будинок придбано за кошти її родичів, є безпідставними, й не підтверджують того, що даний будинок є її особистою власністю, а не спільним майном подружжя, тому що за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та позивачем належними доказами, що спростовують зазначені обставини не доведено.

Водночас, позивачем не зазначено також будь-яких доказів про проведення між сторонами поділу спільного майна подружжя в добровільному порядку, на що вона посилається обгрунтовуючи свої вимоги.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, оскільки придбане за час шлюбу, а презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя позивачем не спростована, отже, відповідач є співвласником вказаного майна.

Окрім того, доводи позивача, стосовно того, що наявність зареєстрованої особи у будинку, яка фактично не є членом йогоїї сім`ї, негативно впливає на її право власності та порушує його, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Одночасно, суд вважає безпідставними посилання представника позивача про те, що відповідач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про поділ спірного будинковолодінння, як спільного майна подружжя, а відтак не може претендувати на дане майно, оскільки даний факт може бути встановлений лише в разі наявності такого звернення відповідача, під час його розгляду.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Зазначені позивачем обставини про те, що відповідач був відсутній в будинку за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про його відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.

Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з того, що відповідач не втратив право власності на вказаний будинок, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на дані спірні правовідносини.

Водночас, вирішуючи спір суд виходить і з того, що відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи і ці данні встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Водночас, частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В судовому засіданні позивач, обгрунтовуючи своє право власності на житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 пояснила, що на час укладення шлюбу з відповідачем вона була громадянкою РФ і саме тому в договорі купівлі-продажу будинку її прізвище зазначено як ОСОБА_1 - дошлюбним прізвищем. В той же час, позивач належного доказу, окрім показань свідків про її особу та шлюб, письмових доказів про зареєстрованих в житловому будинку осіб, щодо того, що саме вона мала прізвище ОСОБА_1 під час укладення договору купівлі-продажу не надала, а отже не надала доказів свого права власності на житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , а тому в позові їй слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 81, 258, 259, 263-268, 273, 280 ЦПК України

в и р і ш и в:

в позові ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15.10.2019.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.