ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/443/19 Справа № 194/8/18 Суддя у 1-й інстанції - Корягін В.О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошарі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 06 березня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Тернівської міської ради Дніпропетровської області (третя особа: державний нотаріус Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області) про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2018 року до Тернівського міського суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до Тернівської міської ради Дніпропетровської області (третя особа: державний нотаріус Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області) про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю.

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 06 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Тернівської міської ради Дніпропетровської області (третя особа: державний нотаріус Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області) про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить повністю скасувати рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 06 березня 2018 року у цивільній справі №194/8/18 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 06 березня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №458 від 05.04.1956 року батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.9).

09 серпня 1975 року ОСОБА_2 з ОСОБА_5 уклали шлюб, актовий запис №575, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 помер.

03 грудня 2010 року ОСОБА_7 з ОСОБА_8 уклали шлюб, актовий запис №219, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_9 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 02 серпня 1993 року Тернівським УЖКГ об`єднання держпідприємства по видобутку вугілля «Павлоградвугілля», на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 (а.с.12).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про смерть, видане відділом ЗАГС адміністрації виконавчої державної влади Кореневського району Курської області (а.с.11).

04 лютого 2015 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, в якому зазначено, що після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , спадщина, на яку їй видається свідоцтво, складається з 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 (а.с.13).

Як вбачається з постанови про відмову вчинити нотаріальну дію від 24 листопада 2017 року, яка видана державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, Зінченко Л . Г. звернулася з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 і на день смерті проживав в с. Кремяноє Кореневського району Курської області, Російська Федерація, на частку квартири АДРЕСА_1 . Компетентні органи Російської Федерації повідомили, що після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 спадкова справа не заводилася, відомості про спадкоємців відсутні, заповіт не посвідчувався. ОСОБА_1 в установлений законом шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини не подала, документи, які підтверджують постійне місце проживання зі спадкодавцем не надала. (а.с.10).

Відповідно до акту від 26 грудня 2017 року, складеного начальником ЖРЕД-10 Долговою Т.І. та сусідами ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , за адресою АДРЕСА_2 ОСОБА_1 мешкає з 1995 року та до теперішнього часу (а.с.14).

Як вбачається з довідки про склад сім`ї від 26.12.2017 р., станом на 26.12.2017 року за адресою АДРЕСА_2 зареєстрована ОСОБА_1 (а.с.15).

Згідно довідки абонентського відділу КП «ТЖКП» від 25 грудня 2017 року станом на 01 грудня 2017 року заборгованість за комунальні послуги за адресою АДРЕСА_2 відсутня (а.с.16).

В судовому засіданні суду першої інстанції позивачем визнано та підтверджено, що про час і місце смерті батька позивача - ОСОБА_3 ОСОБА_1 знала, але вона не зверталась з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса в РФ за місцем смерті її батька, а також ОСОБА_1 своєчасно з заявою про прийняття спадщини не зверталась до нотаріуса за місцем знаходження нерухомого майна. Окрім того, ОСОБА_1 з заявою або позовною заявою про постійне проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини до суду також не зверталась та з позовною заявою про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини у зв`язку з пропуском прийняття спадщини до суду не зверталась.

Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Частиною 8 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

За змістом ст. 344, п.8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), зокрема, за рішенням суду; право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Тобто, порушення питання про виникнення права власності на нерухоме майно за набувальною давністю можливе тільки після 01 січня 2011 року.

В пункті 9, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5 зазначено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю.

Статтею 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивач мала всі підстави для набуття нею права власності у порядку спадкування за законом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті свого батька ОСОБА_3 , про смерть якого їй було відомо, але остання не використала всі передбачені діючим законодавством заходи, а саме, не зверталася до суду з позовною заявою про визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини у зв`язку з пропуском прийняття спадщини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що у неї взагалі відсутні обставини для надання додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки вона знала про смерть свого батька у Російській Федерації, проте ніяких заходів щодо подання заяви до нотаріальної контори за місцем смерті батька на прийняття спадщини протягом більше чотирнадцяти років не здійснювала, а отже будь-які причини поважності пропуску строку для прийняття спадщини судом не можуть бути визнані об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкоджали їй у встановлений законом строк звернутися із заявою про прийняття спадщини, у розумінні ст. 1272 ЦК України.

Однак, позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння.

Крім того, доводи позивачки про те, що вона з 1995 року безперервно проживає у спірній квартирі, до уваги прийняти не можна, оскільки ці дії позивача не свідчать про набуття нею права власності на спірну квартиру та не є підставою для набуття такого права.

Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, та встановив, що позивачем не доведено належними доказами добросовісності набуття спірного нерухомого майна, як необхідної обставини для визнання за нею права власності за набувальною давністю, вона знала, що володіє річчю незаконно, належних доказів відмови власника від права власності на нерухоме майно суду надано не було.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що позивач з 1995 року і по теперішній час безперервно користувалася і користується спірним нерухомим майном, та вважає, що її позовні вимоги повинні бути задоволені на підставі ст. 344 ЦК України, оскільки в даному випадку позивачем не доведено добросовісності набуття спірного нерухомого майна, оскільки давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 06 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова