Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець В.М.
Доповідач -Коновалова В.А.
Справа № 415/588/18
Провадження № 22-ц/810/20/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 березня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Коротенка Є.В., Луганської В.М.,

за участю секретаря судового засідання Перишкіна Т.М.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 01 червня 2018 року, постановлене у складі судді Фастовця В.М. в м. Лисичанськ Луганської області

за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого вказав, щовідповідно до укладеного договору № б/н від 06 серпня 2012 року відповідач по справі отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між позивачем та відповідачем договір, що підтверджується підписом відповідача в заяві.

В порушення вимог закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 30 листопада 2017 року за відповідачем утворилася заборгованість у сумі 34320,24 грн., яка складається з: 131,91 грн. - заборгованість за кредитом, 27477,84 грн. - по процентам за користування кредитом, 4600 грн. - за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1610,49 грн. - штраф (процентна складова).

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 06 серпня 2012 року в розмірі 34320,24 грн. та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 01 червня 2018 року позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № б/н від 06 серпня 2012 року у вигляді заборгованості за кредитом, процентами за користування кредитом і пені в розмірі 27709,75 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Суд першої інстанції, керуючись Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», ст. 534 ЦК України, обґрунтував рішення тим, що станом на 05 квітня 2014 року відповідачу була нарахована пеня в розмірі 500 грн. за період з 05 квітня 2014 року по 30 квітня 2014 року її розмір не змінювався, тому ця пеня була нарахована на підставі договору. З 01 травня 2014 року відповідачу протиправно нараховувалася пеня, погашення якої здійснювалося за рахунок платежів за договором, розмір яких з 25 липня 2014 року склав 200 грн. Договором між сторонами порядок погашення заборгованості у разі недостатності суми платежу встановлений не був, доказів того, що позивач порушував положення ст. 534 ЦК України, не надані, тому суд першої інстанції виходив з того, що сплачена відповідачем сума в розмірі 200 грн. повинна бути направлена на погашення заборгованості з пені в розмірі 500 грн. Залишок пені в розмірі 300 грн., який правомірно нарахований на підставі договору станом на 05 квітня 2014 року, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Також суд вважав, що позивачем протиправно нарахована після 14 квітня 2014 року сума пені та протиправно нараховані під час звернення до суду суми штрафів, тому відмовив у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за пенею в розмірі 4600 грн. - 500 грн. = 4100 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 1610,49 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 01 червня 2018 рокута ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначила, що суд першої інстанції ухвалив рішення за відсутності в матеріалах справи належним чином засвідчених письмових доказів, якими позивач обґрунтовує свій позов. До позовної заяви додано копію довіреності представника позивача, а не оригінал, та додано копії сторінок Статуту, який втратив чинність на дату подання позову.

Також, відповідач посилається на те, що не отримував від позивача жодних письмових вимог про добровільне виконання зобов'язання, чим позивач позбавив відповідача можливості бути проінформованим про існуючу заборгованість та у разі з її погодженням добровільно виконати протягом тридцяти днів.

Крім того, ОСОБА_2 вказує на те, що всі нараховані позивачем з квітня 2014 року по 30 листопада 2017 року відсотки по простроченим платежам, штрафи, пені не відповідають вимогам чинного законодавства та мають бути скасовані на підставі Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

ОСОБА_2 зазначила, що судом не було застосовано норму чинного законодавства стосовно строків позовної давності.

Крім того, відповідач посилається на те, що кредит не отримував, кредитний договір з банком не укладав. За змістом Умов та правил надання банківських послуг платіжна картка дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця і по закінченню строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк. Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором останнє погашення за зобов'язанням по вказаному договору було 28 серпня 2014 року. Проте, позивачем не надано доказів того, що відповідач отримав нову картку.

Додатково відповідач посилається на те, що анкету-заяву замість нього заповнював працівник позивача, який сам вписав бажаний кредитний ліміт, але в анкеті-заяві відсутня інформація про кредитний ліміт, відсутнє посилання на розмір відсоткової ставки за договором кредиту та не встановлено строк надання кредитних коштів, відповідальність сторін та інші суттєві умови договору. ОСОБА_2 заперечує факт отримання грошей за карткою або будь-якого іншого її використання для розрахунків, та заперечує факт погашення кредиту.

Також, ОСОБА_2 вказує на те, що Умови та правила надання банківських послуг не містять її підпису, її реквізитів, відсутня дата їх складання чи підписання сторонами, а також немає жодної ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід'ємності до заяви. У заяві не зазначено, що неврегульовані в ній питання регулюються відповідно до Умов та правил надання банківських послуг. Крім того, вона не підписувала зазначені Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку, а тому вони не є частиною договору.

(2) Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що позовну заяву підписано представником позивача Гаренко Н.В., яка має процесуальну дієздатність на підставі виданої довіреності, що відповідає вимогам ст. 246 ЦК України та якою передбачено право останнього підписувати і подавати позовні заяви до судів. Довіреність є дійсною і не припинила своєї дії.

Щодо застосування строку позовної давності, то позивач посилається на те, що відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом першої інстанції.

Відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна» зі строком дії до останнього дня червня 2016 року. Оскільки строк дії картки встановлено до останнього дня червня 2016 року, а з позовом банк звернувся до суду 22.02.2018 року, то трирічний строк позовної давності позивачем не пропущено.

Відповідач не заперечує факт отримання кредитної картки. Факт користування кредитними коштами та факт сплати заборгованості відповідачем підтверджується випискою, що свідчить про існування між сторонами договірних відносин.

Представник акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу не визнав, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, надавши аналогічні пояснення викладені в апеляційній скарзі.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючі частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що 06 серпня 2012 року між сторонами був укладений кредитний договірб/н відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Станом на 30 листопада 2017 року відповідачем зобов'язання в повному обсязі не були виконані, у зв'язку з чим виникла заборгованість перед позивачем у сумі 27709,75 грн., яка складається з: 131,91 грн. - заборгованість за кредитом, 27277,84 грн. - по процентам за користування кредитом, 300 грн. - за пенею та комісією.

Тому суд першої інстанції, керуючись положеннями ст.ст. 526,1054 ЦК України вважав, що сума 27709,75 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі та матеріали справи у їх сукупності апеляційний суд вважає, що до такого висновку суд дійшов помилково, виходячи з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частини перша та друга статті 14 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору.

Із матеріалів справи вбачається, що 06 серпня 2012 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого банк надав відповідачеві кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_2 ознайомилась та погодилась із Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які були надані їй у письмовому вигляді, надала свою згоду, що анкета-заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складають договір, укладений між нею та позивачем, про що свідчить її підпис на вказаній анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Дану згоду відповідач особисто засвідчив своїм підписом, що є доказом того, що сторони погодилися з умовами договору.

Договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним.

Пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.12.4 Умов та правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною кредитного договору визначено, що клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, що встановлюється банком.

Відповідно до п. 2.1.15.5 Умов і правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсоткам за його використання, за перевикористання платіжного ліміту, а також сплачувати комісії відповідно до визначених у договорі умов.

В анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 06 серпня 2012 року, яка підписана відповідачем, зазначено, що кредитний ліміт за платіжною карткою кредитка «Універсальна» становить 1000 грн.

На підставі вищевказаної заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано 06 серпня 2012 року кредитну картку № НОМЕР_3, зі строком дії до червня 2016 року.

Установлено, що справжність свого підпису на заяві-анкекті та факт отримання кредитної картки 06.08.2012 року відповідач не заперечував, як не заперечував і факт користування карткою.

Підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, відповідач користувався кредитним лімітом, отже, погодися з умовами кредитування, розміром процентів за користування кредитом та відповідальністю, яка настає в разі порушення умов договору.

З наданої банком виписки з рахунку ОСОБА_2 вбачається, що користуватися карткою відповідач почав з 08.08.2012 року. З карткового рахунку відповідачем проводилися розрахунки за придбаний товар, здійснювалося поповнення мобільного зв'язку клієнта на номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_2, що нею не заперечувалося під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Також з виписки вбачається, що відповідач не лише знімав кошти, але й частково погашав заборгованість по кредиту через термінал.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що відповідач користувався кредитною карткою № № НОМЕР_3.

Посилання представника позивача на те, що відповідачу видавалися три кредитні картки № НОМЕР_4 від 13.11.2012 року, № НОМЕР_5 від 19.11.2012 року за одним картковим рахунком не заслуговують на увагу, оскільки належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем суду надано не було.

В статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В порушення вимог закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим, згідно розрахунку позивача, станом на 30 листопада 2017 року за відповідачем утворилася заборгованість у сумі 34320,24 грн., яка складається з: 131,91 грн. - заборгованість за кредитом, 27477,84 грн. - по процентам за користування кредитом, 4600 грн. - за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1610,49 грн. - штраф (процентна складова).

В апеляційній скарзі відповідачем ОСОБА_2 заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до вимог за кредитним договором.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд. Вона закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід'ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги: вимога «змагальності» процесу відповідно до статті 6 Конвенції передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (Екбатані проти Швеції; право на ефективну участь (T. та V. проти Сполученого Королівства).

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 22 лютого 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та розгляд справи визначено проводити в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. В ухвалі відповідачу роз'яснювалося його право подати відзив на позовну заяву протягом п'ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Отже, встановлений судом в ухвалі про призначення справи до розгляду строк для надання відзиву на позовну заяву обчислюється з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Як вбачається із матеріалів справи, копія ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих матеріалів направлялась на адресу відповідача рекомендованим повідомленням. Проте, поштові відправлення про вручення відповідачеві за зареєстрованим місцем проживання зазначених вище документів повернуті до суду за закінченням строку зберігання (а.с.46,51).

Зазначені обставини свідчать про те, що відповідачеві не було відомо про розгляд Лисичанським міським судом Луганської області даної справи. Оскільки відповідач не отримував копію позовної заяви разом з копіями доданих матеріалів, то був позбавлений права подати до суду відзив на позовну заяву у визначений в ухвалі про відкриття провадження строк.

Це не забезпечує дотримання принципу рівності сторін у процесі та змагальності, відповідно до яких кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них, тобто порушує право ОСОБА_2на справедливий суд, встановлене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, та Конституцією України.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно до другої сторони (рішення у справах «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів» від 27 жовтня 1993 року та «Aнкерл проти Швейцарії» від 23 жовтня 1996 року).

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них. (Рішення у справі «Руїс Матеос проти Іспанії»).

Оскільки ОСОБА_2не знала про розгляд справи Лисичанським міським судом, а також враховуючи те, що розгляд справи проводився у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, то це позбавило її можливості надати заперечення на позовну заяву, доводити перед судом переконливість своїх доводів, зокрема подати до Лисичанського міського суду Луганської області заяву про застосування строку позовної давності.

З урахуванням зазначених вище обставин апеляційний суд вважає необхідним прийняти доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі про застосування строку позовної давності.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ( стаття 610 ЦПК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530,631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Як вбачається із матеріалів справи, сторони поряд з установленням строку дії договору від 06.08.2012 року, встановили й строки виконання відповідачем окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів). Так, відповідач щомісячно повинен вносити щомісячний платіж на погашення кредиту у розмірі 7% від заборгованості, про що зазначено в Тарифах банку.

Отже, умовами укладеного між сторонами договору від 06.08.2012 року передбачено щомісячне виконання відповідачем зобов'язання.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1,5 ст. 261 ЦК України).

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року зазначено, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, прострочена заборгованість відповідача за тілом кредиту в сумі 131,91 грн., яку просить стягнути позивач, виникла станом на 31 грудня 2013 року. З вимогами про стягнення заборгованості за кредитом публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду 26 січня 2018 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду.

Останній платіж в рахунок погашення заборгованості відповідачем був здійснений 12 серпня 2013 року в сумі 250 грн., який було спрямовано позивачем на часткове погашення заборгованості, що не заперечувалося сторонами.

Вказані в розрахунку заборгованості в колонці «сума погашення за наданим кредитом» сума 100 грн. від 25 липня 2014 року, сума 100 грн. від 28 серпня 2014 року за кредитним договором від 06.08.2012 року є службовими операціями по списанню банком штрафу. Дані обставини підтверджуються випискою по руху коштів за договором та поясненнями представника позивача.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що на час звернення позивача до суду із позовом сплив трирічний строк позовної давності за тілом кредиту, перебіг якого розпочався з 31 грудня 2013 року та сплив 01 січня 2017 року.

Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачем доказів того, що заборгованість за тілом кредиту погашена у повному обсязі в сумі 131,91 грн., суду не надано.

За таких обставин, колегія суддів вважає, оскільки позивач до суду із вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту звернувся 26 січня 2018 року, то такі вимоги не підлягають задоволенню, у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Щодо нарахування та стягнення процентів

Відповідно до статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Як вже зазналося вище, перебіг позовної давності щодо місячних платежів зі сплати відсотків за користування кредитом починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця зазначеного, як кінцевий строк повернення кредиту.

У пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Пунктом 2.1.1.12.4 Умов та правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною кредитного договору визначено, що у разі наявності простроченого кредиту - строком повернення кредиту в повному обсязі є 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості.

Із наданого ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем заборгованість по відсоткам за користування кредитом розрахована за період з 15 вересня 2013 року по 30 листопада 2017 року в сумі 27477,84 грн.

Прострочена заборгованість відповідача за тілом кредиту в сумі 131,91 грн., яку просить стягнути позивач, виникла станом на 31 грудня 2013 року.

Таким чином, строком повернення кредиту у повному обсязі відповідно до п. 2.1.1.12.4 Умов та правил надання банківських послуг є 30 липня 2014 року.

Зазначені обставини свідчать про зміну позивачем як строку кредитування, так і строку виконання відповідачем зобов'язання з 30 червня 2016 року на 30 липня 2014 року.

Тому зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, та після 31 липня 2014 року позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитними коштами.

Колегія суддів вважає, оскільки право позивача нараховувати проценти за користування кредитом припинилося, то вимога банку про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по процентами за користування кредитом за період з 31 липня 2014 року по 30 листопада 2017 року в сумі 27314,94 грн. не підлягає задоволенню за необґрунтованістю. Оскільки позивач до суду із вимогою про стягнення з відповідача заборгованості по процентами за користування кредитом за період з 15 вересня 2013 року по 31 липня 2014 року в сумі 162,90 грн. звернувся 26 січня 2018 року, а дії, які б свідчили про переривання відповідачем строку позовної давності щодо погашення відсотків, в межах строку останнім не вчинялися, та як зазначалося вище останній платіж в рахунок погашення заборгованості відповідачем був здійснений 12 серпня 2013 року в сумі 250 грн., то такі вимоги не підлягають задоволенню, у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення за відсутності в матеріалах справи належним чином засвідчених письмових доказів, якими позивач обґрунтовує свій позов не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1,2 статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Порядок засвідчення копій документів визначений пунктом 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики № 55 віл 07.04.2003 «ДСТУ 4163-2003», відповідно до якого відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посадової особи, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем до позовної заяви, яка підписана представником банку Гаренко Н.В., додані копії документів, які засвідчені підписом особи, однак без зазначення назви посадової особи, її ініціалів і прізвища. При цьому, на копіях документів проставлена мокра печатка публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», на якій міститься напис «документ дійсний» тільки за підписом Гаренко Н.В. Також на копіях документів є напис комерційний банк «ПриватБанк» «Згідно з оригіналом».

Обов'язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об'єктивності з'ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з'ясування усіх юридично-значущих обставин та надання доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв'язків, відносин і залежностей. Таке з'ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного і обґрунтованого рішення.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачем для спростування доводів апеляційної скарги щодо неналежним чином засвідчених копій документів, надані належним чином засвідчені копії документів.

Колегія суддів сприяючи всебічному розгляду справи вважає, що надані під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником позивача копії документів, які засвідчені у відповідності до вимог Національного стандарту України «ДСТУ 4163-2003», підлягають долученню до матеріалів справи для з'ясування фактичних обставин справи що стосуються предмету спору.

Посилання відповідача на те, що він не отримував від позивача жодних письмових вимог про добровільне виконання зобов'язання, чим позивач позбавив відповідача можливості бути проінформованим про існуючу заборгованість та у разі з її погодженням добровільно виконати протягом тридцяти днів не заслуговують на увагу, оскільки направлення на адресу відповідача письмових вимог про добровільне виконання зобов'язання є правом банку, а відповідно до ст. 4 ЦПК України позивач має право звернення до суду для стягнення коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що ЦПК України не передбачено подання копії довіреності, а лише оригінал довіреності на представництво є помилковими, оскільки відповідно до ч. 3,4,6 ст. 62 ЦПК України довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами. Оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи.

Отже, положення ст. 62 ЦПК України передбачають подання до суду копії довіреності, засвідченої у встановленому законом порядку.

Статтею 246 ЦК України передбачено, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Довіреність видана ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі виконуючого обов'язку голови правління ПАТ КБ «ПриватБанк» Пахачук Г.Д., яка діяла на підставі Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк» і протоколу № 25 засідання Наглядової Ради ПАТ КБ «ПриватБанк» від 20.07.2017 року.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником позивача надана копія витягу з протоколу № 25 засідання Наглядової Ради ПАТ КБ «ПриватБанк» від 20.07.2017 року, в якому зазначається про призначення Пахачук Г.Д. виконуючим обов'язки Голови Правління ПАТ КБ «ПриватБанк».

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що видана представнику ПАТ КБ «ПриватБанк» Гаренко Н.В. довіреність є недійсною відповідачем суду надано не було.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що законодавством не передбачено, що місцем видачі довіреності є тільки зареєстроване у встановленому законом порядку місцезнаходження юридичної особи.

Твердження відповідача про те, що всі нараховані позивачем з квітня 2014 року по 30 листопада 2017 року відсотки по простроченим платежам, не відповідають вимогам чинного законодавства та мають бути скасовані на підставі Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» є необґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування саме пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року.

Таким чином, положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не передбачають заборони нарахування відсотків на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до неправильного розуміння відповідачем норм Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Щодо стягнення пені, штрафу та комісії

Суд першої інстанції, керуючись Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», ст. 534 ЦК України, обґрунтував рішення в частині стягнення пені тим, що станом на 05 квітня 2014 року відповідачу була нарахована пеня в розмірі 500 грн., за період з 05 квітня 2014 року по 30 квітня 2014 року її розмір не змінювався, тому вважав що пеня була нарахована на підставі договору. З 01 травня 2014 року відповідачу протиправно нараховувалася пеня, погашення якої здійснювалося за рахунок платежів за договором, розмір яких з 25 липня 2014 року склав 200 грн. Договором між сторонами порядок погашення заборгованості у разі недостатності суми платежу встановлений не був, доказів того, що позивач порушував положення ст. 534 ЦК України, не надані, тому суд першої інстанції виходив з того, що сплачена відповідачем сума в розмірі 200 грн. повинна бути направлена на погашення заборгованості з пені в розмірі 500 грн. Залишок пені в розмірі 300 грн., який правомірно нарахований на підставі договору станом на 05 квітня 2014 року, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Також суд вважав, що не підлягають стягненню пеня в розмірі 4100 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 1610,49 грн., які протиправно нараховані після 14 квітня 2014 року.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем рішення суду в частині відмови у стягненні штрафів не оскаржується, тому рішення суду в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" № 12 від 24.10.2008 року.

З висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 300 грн. погодитись не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи та нормам матеріального права, якими врегульовані дані правовідносини.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (ст. ст. 610,611 ЦК України).

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за пенею та комісією в сумі 4600 грн. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник позивача вказав, що сума 4600 грн. є пенею, яка передбачена Тарифами банку.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість за пенею за період з 01 грудня 2013 року по 30 листопада 2017 року складає 4600 грн.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

На виконання зазначених вище положень закону Кабінет Міністрів України розпорядженням №1053-р від 30 жовтня 2014 року, та розпорядженням № 1275-р від 02 грудня 2015 року затвердив перелік населених пунктів, на території яких проводиться антитерористична операція (АТО).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 з 06.08.1992 року має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 41).

Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» м. Лисичанськ Луганської області входить у перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Отже, на дані правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року.

Таким чином, пеня за період з 14 квітня 2014 року по 30 листопада 2017 року в сумі 4100 грн. нарахована позивачем після 14 квітня 2014 року.

Що стосується стягнення пені за період з 01 грудня 2013 року по 13 квітня 2014 року в сумі 500 грн., то ці вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку з пропуском строку позовної давності, оскільки останній платіж в рахунок погашення заборгованості відповідачем був здійснений 12 серпня 2013 року, а до суду про стягнення пені позивач звернувся 26 січня 2018 року.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню відповідно до п.п.1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з постановленням в цій частині нового судового рішення, яким у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 131,91 грн., по процентам за користування кредитом за період з 15 вересня 2013 року по 31 липня 2014 року в сумі 162,90 грн. , пені за період з 01 грудня 2013 року по 13 квітня 2014 року в сумі 500 грн., відмовити за пропуском строку позовної давності, а щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 31 липня 2014 року по 30 листопада 2017 року, пені за період з 14 квітня 2014 року по 30 листопада 2017 року в сумі 4100 грн. відмовити за необґрунтованістю.

Щодо судових витрат

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно квитанції № 117 від 28.12.2018 року відповідачем понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2654 грн.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена, то з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2654 грн.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 01 червня 2018 року в оскаржуваній частині скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 131,91 грн., по процентам за користування кредитом за період з 15 вересня 2013 року по 31 липня 2014 року в сумі 162,90 грн., пені за період з 01 грудня 2013 року по 13 квітня 2014 року в сумі 500 грн. відмовити за пропуском строку позовної давності.

У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 31 липня 2014 року по 30 листопада 2017 року в сумі 27314,94 грн., пені за період з 14 квітня 2014 року по 30 листопада 2017 року в сумі 4100 грн. відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ -14360570) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2, судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2654 (дві тисячі шістсот п'ятдесят чотири) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 березня 2018 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Є.В. Коротенко

В.М. Луганська