КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________
Справа №373/1468/18
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Підприємства об`єднання громадян «Навчально-спортивна база «Переяславль» Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2019 року (суддя Домантович О.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Підприємства об`єднання громадян «Навчально-спортивна база «Переяславль» Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України, треті особи: Всеукраїнське фізкультурно-спортивне товариство «Колос» Агропромислового комплексу України, ОСОБА_2 про стягнення розрахункових коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

встановила:

у серпні 2018р. позивач звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював під час розгляду справи, та остаточно просив стягнути з відповідача заборгованість по виплаті належних сум, невиплачених при звільненні, у розмірі 20 069рн. 47коп. та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку з 26 червня 2018р. по 21 травня 2019р. у розмірі 92 152грн 50коп., та із важким матеріальним становищем допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за травень 2018р. у сумі 4 495грн 92коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 25 листопада 2014р. по 25 червня 2018р. він працював на посаді бухгалтера-економіста та менеджера з реалізації послуг ПОГ «НСБ «Переяславль» ВФСТ «Колос» АПК України. Був звільнений із посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строкового трудового договору.

Позивач стверджував, що в день звільнення бухгалтерія підприємства нарахувала йому невиплачену заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 20069грн 47коп., також він подав заяву (вимогу) про виплату належних розрахункових коштів, однак у порушення ст. 116 КЗпП України відповідач розрахунку з ним не провів.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2019 року позов задоволено частково, стягнуто з Підприємства об`єднання громадян «Навчально-спортивна база «Переяславль» Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 20 069грн 47коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 58 642грн 50коп., а всього

78711грн 97коп. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати в розмірі платежу за один місяць. Стягнуто з Підприємства об`єднання громадян «Навчально-спортивна база «Переяславль» Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України на користь держави судовий збір у розмірі 704грн 80коп. Стягнуто з Підприємства об`єднання громадян «Навчально-спортивна база «Переяславль» Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 586грн 42коп.

У поданій апеляційній скарзі ПОГ «НСБ «Переяславль» ВФСТ «Колос» АПК України в особі представника - адвоката Невмержицької І.М. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідач посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, не врахування тієї обставини, що докази, надані позивачем у підтвердження позовних вимог, є неналежними та недопустимими, оскільки підписані в.о. генерального директора підприємства ОСОБА_2, яка не мала таких повноважень.

Також відповідач зазначає, що довідка № 056 від 25 червня 2018р. про розмір всіх сум, що належать до виплати при розрахунку, не містить відомостей, яка частина суми є невиплаченою заробітною платою і за який період, а яка частина суми є компенсацією за невикористані щорічні відпустки, не зазначено кількість днів та періоди невикористаної відпустки.

Крім того, неналежність доказів, поданих позивачем, підтверджується наказом ПОГ «НСБ «Переяславль» ВФСТ «Колос» АПК України від 30 травня 2019р. № 1, яким скасовані довідка № 055 від 25.06.2018р. про розмір заробітної плати за два останні місяці роботи та довідка № 056 від 25.06.2018р. про розмір всіх сум, що належать до виплати при розрахунку.

Також відповідач посилається на порушення судом ч. 6 ст. 95 ЦПК України та прийняття в якості доказу копій строкового трудового договору (контракту), додаткової угоди до контракту, укладених з ОСОБА_2 , та посадової інструкції генерального директора, за відсутності оригіналів вказаних документів.

Крім того, відповідач не погоджується із розрахунком середньої заробітної плати, виходячи з 5 585грн, оскільки відповідно до штатного розпису заробітна плата позивача складалася з посадового окладу у розмірі 3 723грн та доплати - 1862грн, яка не включається до розрахунку середньої заробітної плати.

Також відповідач не погоджується із застосуванням судом ст. 117 КЗпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.222), у судове засідання не з`явився, клопотання про його перенесення не подав, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача та третьої особи - адвоката Невмержицької І.М., яка підтримала апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що наказом № 23 від 25 червня 2018 року т.в.о. генерального директора Підприємства об`єднання громадян «Навчально-спортивна база «Переяславль» Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України ОСОБА_2 позивача звільнено з посади менеджера з реалізації послуг з 25 червня 2018 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

25 червня 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому всіх належних сум у зв`язку із звільненням та видачі довідки про розмір заробітної плати за останні два місяці роботи на підприємстві і про розмір суми належної йому до виплати у зв`язку із звільненням.

Згідно довідки, підписаної 25 червня 2018 року в.о. генерального директора ОСОБА_2 та головним бухгалтером ОСОБА_4 , на день звільнення позивача йому не виплачено заробітну плату та грошову компенсацію за невикористані відпустки у сумі 20 069грн 47коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів у підтвердження виплати позивачу при звільненні всіх належних йому сум.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У підтвердження своїх позовних вимог, позивач надав довідки № 55 та 56 від 25 червня 2018 року, підписані в.о. генерального директора ОСОБА_2 та головним бухгалтером ОСОБА_4

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача посилалася на те, що зазначені довідки видані неналежною посадовою особою ОСОБА_2 , оскільки засновником відповідача на час хвороби генерального директора ОСОБА_9 виконувачем обов`язки генерального директора підприємства з 26 червня 2018 року був призначений ОСОБА_6 .

При цьому, представником відповідача не спростовується, що ОСОБА_4 на час видачі довідок була головним бухгалтером, а відтак мала повноваження для видачі зазначених довідок та несе відповідальність за дійсність зазначених в них відомостей.

З наявного у матеріалах справи штатного розпису, який погоджено головою ФВСТ «Колос» АПК України Мендусь О.П. станом на 1 січня 2017 року, вбачається, що посадовий оклад менеджера з реалізації послуг становить 3200грн, а також йому виплачується доплата до посадового окладу у розмірі 50%, тобто щомісячна заробітна плата позивача становила 5760грн.

Під час судового розгляду судом з Головного управління ДФС у Київській області були витребувані копії звітів про суми нарахованої заробітної плати, які були подані відповідачем протягом травня 2017 - травня 2018 року, з яких вбачається, що позивач працював на підприємстві, йому нараховувалася заробітна плата, зокрема у березні та квітні 2018 року у сумі 5756грн.

Відповідачем не надано суду першої інстанції доказів у підтвердження виплати позивачу заробітної плати за травень та червень 2018 року (згідно позовних вимог), а відтак суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що заробітна плата за вказаний період підлягає стягненню з відповідача у примусовому порядку.

При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив, що у спорах про виплату заробітної плати саме роботодавець зобов`язаний надати суду документи у підтвердження виплати працівнику заробітної плати та всіх належних йому сум при звільненні.

Доводи апеляційної скарги, що позивачем надані неналежні документи у підтвердження його звільнення, колегія суддів вважає безпідставними, так як наказ про звільнення підписаний т.в.о. генерального директора ОСОБА_2 та скріплений печаткою підприємства.

Пунктом 6.2. статуту Підприємства об`єднання громадян «Навчально-спортивна база «Переяславль» Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України визначено, що призначення та звільнення з посади генерального директора та головного бухгалтера здійснює ВФСТ «Колос» АПК України на умовах, визначених у контракті, в якому зазначаються строк найму, права, обов`язки і відповідальність генерального директора та головного бухгалтера, умови матеріального забезпечення, умови звільнення з посади, інші умови найму.

Пунктом 6.4. статуту передбачено, що генеральний директор підприємства укладає договори, контракти, угоди, видає довіреності, відкриває в установах банків розрахунковий та інші рахунки.

Розпорядженням № 24-к від 24 квітня 2014 року Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України на посаду генерального директора Підприємства об`єднання громадян «Навчально-спортивна база

«Переяславль» Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України з 25 квітня 2014 року призначено ОСОБА_9 .

Наказом № 19 від 26 травня 2018 року генерального директора ОСОБА_9 . ОСОБА_2 була переведена на посаду заступника генерального директора з 26 травня 2018 року.

Згідно посадової інструкції заступника генерального директора Підприємства об`єднання громадян «Навчально-спортивна база «Переяславль» Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України, яка затверджена генеральним директором підприємства 5 липня 2016 року та погоджена головою ГО ВФСТ «Колос» АПК України 5 липня 2016 року, на час відсутності генерального директора у зв`язку з, зокрема, хворобою, тимчасово виконує обов`язки генерального директора, підписує накази про прийом та звільнення з роботи працівників та інші бухгалтерські документи, пов`язані з нарахуванням та виплатою заробітної плати.

Наказом № 21 від 20 червня 2018 року генерального директора ОСОБА_9 у зв`язку з його хворобою тимчасово покладено виконання обов`язків генерального директора на заступника генерального директора ОСОБА_2 з 20 червня 2018 року.

Та обставина, що розпорядженням голови громадської організації «Всеукраїнське фізкультурно-спортивне товариство «Колос» № 27 від 26 червня 2018 року призначений виконуючий обов`язки генерального директора відповідача ОСОБА_6 з 26 червня 2018 року на час хвороби генерального директора, не спростовує того факту, що станом на 25 червня 2018 року (дата звільнення позивача) ОСОБА_2 правомірно виконувала обов`язки тимчасово відсутнього генерального директора підприємства.

Крім того, представником відповідача не надано суду доказів, що строковий трудовий договір, який був укладений з позивачем, на день його звільнення не закінчився і були відсутні підстави для його звільнення на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що наказом ПОГ «НСБ «Переяславль» ВФСТ «Колос» АПК України від 30 травня 2019р. № 1 скасовані довідка № 055 від 25.06.2018р. про розмір заробітної плати за два останні місяці роботи та довідка № 056 від 25.06.2018р. про розмір всіх сум, що належать до виплати при розрахунку, не може бути підставою для скасування рішення суду, так як вказаний наказ був прийнятий після ухвалення рішення судом першої інстанції.

Крім того, скасування зазначених довідок, не спростовує твердження позивача про те, що йому при звільненні не були виплачені заробітна плата за травень та червень 2018 року, і компенсація за невикористану відпустку.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Позивач стверджував, що йому при звільненні не була виплачена компенсація за невикористану відпустку, а відповідач не спростував вказане твердження належними доказами, тому суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про стягнення такої компенсації з відповідача при вирішенні даного спору.

Враховуючи ненадання відповідачів документів, які б спростували надані позивачем довідки про розмір невиплачених йому при звільненні сум, суд першої інстанції прийняв

правомірне рішення про стягнення з відповідача 20 069грн. 47коп.

Крім того, зазначена сума підтверджується довідкою форми ОК-5 Пенсійного Фонду України, приєднана позивачем до відзиву на апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги про те, що надані позивачем довідки не підтверджують структури виплати та не визначають період невикористаної відпустки, за який нарахована компенсація, не може бути підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідачем не надано докази у підтвердження того, що позивач використовував щорічні відпустки за період роботи у відповідача, а також не надано будь-якого альтернативного розрахунку сум, які підлягали виплаті позивачу при його звільненні.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або якщо він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку.

Підставами для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні є часткове задоволення вимог працівника.

Під час судового розгляду встановлено, що відповідач у день звільнення не виплатив позивачу у повному розмірі заробітну плату за травень та червень 2018р., компенсацію за невикористану відпустку, а тому повинен нести відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України.

Оскільки стягненню з відповідача підлягає повна сума невиплачених йому при звільненні коштів, заявлена позивачем у позовній заяві, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, тобто без врахування співмірності, про що також зазначено у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60цс11, на яку посилається представник відповідача у апеляційній скарзі.

При розрахунку середнього заробітку суд першої інстанції виходив з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995р. норми якого застосовані судом правильно.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне включення при розрахунку середнього заробітку доплату до посадового окладу у розмірі 1862грн, суперечать п. 3 розділу ІІІ Порядку, так як з матеріалів справи вбачається, що вказана доплата носила щомісячний характер, була встановлена згідно штатного розпису, і позивач не стверджував, що вона встановлена за виконання надурочної роботи, роботи у нічний час, суміщення професій, тощо.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про наявність підстав для частково задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущені порушення норм процесуального права, які б не призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Підприємства об`єднання громадян «Навчально-спортивна база «Переяславль» Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України залишити без задоволення, рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 22 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк